Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jogkörében eljáró
adatvédelmi biztos
Jelentése
az OBH 5444/2005. számú ügyben

Előadó: dr. Szabó-Tasi Katalin
Az eljárás megindulása
A panaszos tíz évvel korábban született, és még a születése napján elhunyt gyermeke ügyében fordult az országgyűlési biztoshoz azzal, hogy gyermeke eltemetésének körülményeiről semmilyen információval nem rendelkezik, és sem a kórház, amelyben gyermeke elhunyt, sem pedig a korábbi törvények szerint köztemetésre kötelezett illetékes önkormányzat nem közli vele, hogy ki és milyen körülmények között temette el gyermekét. Panaszos elismerte, hogy a gyermek halálát követően sem ő, sem családja nem kérte ki a kórháztól a holttestet, nem gondoskodott az eltemetésről, azonban miután az őt ért lelki traumából teljesen felépült, és gyermeke nyughelyét kezdte keresni, nem járt sikerrel.
Tekintettel arra, hogy a haláleset és az azt követő – a panaszos által sérelmezett – eljárás az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) szerinti időkorláton, azaz egy éven túli volt, annak alkotmányos jogokat érintő vonatkozását nem vizsgálhattam. Figyelemmel azonban arra, hogy az országgyűlési biztos alapjogi vizsgálatot nem csupán konkrét ügyben, konkrét panasz alapján, hanem hivatalból akkor is folytathat, ha valamely alapjog sérelméről, vagy annak veszélyéről szerez tudomást, az állampolgári jogok országgyűlési biztosa vizsgálatot rendelt el.

Érintett alkotmányos jogok
A Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

Kapcsolódó jogszabályok
1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
1993. évi III. törvény a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról
1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről
145/1999. (X. 1.) Korm. rendelet a temetőkről és a temetkezésről szóló 1999. évi XLIII. törvény végrehajtásáról
34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM együttes rendelet az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról 

A megállapított tényállás
A panaszos gyermeke 1996. május 26-án született Budapesten, a IV. kerületi Szülőotthonban, ahonnét a Peter Cerny Alapítvány újszülött mentője szállította a Schöpf Mérei Ágost kórházba. A szállítás során többször újraélesztett gyermek a Schöpf Mérei Ágost kórházban (a továbbiakban: SM kórház) hunyt el életének kilencedik órájában. Panaszos (az édesanya) ekkor még a szülőotthonban tartózkodott, itt érte gyermekének halálhíre, amelynek következtében elmondása szerint sokkos állapotba, majd – utóbb krónikussá vált – poszt traumatikus sokkba került.
Több éves betegségéből történő felépülése után panaszos megkísérelte gyermekének sírhelyét felkutatni, ám nem járt sikerrel. Panaszbeadványában arról számolt be, hogy az általa megkeresett szervek egyike sem tudott használható és helyes információval szolgálni a temetés körülményeiről, gyermeke sírhelyének hollétéről, illetve, hogy többször egymásnak ellentmondó szóbeli tájékoztatást kapott, valamennyi esetben telefonon. Tekintettel arra, hogy ezek szóban elhangzott tájékoztatások voltak, vizsgálatom során nem értékelhettem őket, csupán azokat a tájékoztatókat, amelyeket panaszos 2005-ben írásban benyújtott kérelmeire – amelyekben a gyermeke halálával kapcsolatos fellelhető iratok megküldését kérte valamennyi érintett szervtől, ezúttal írásbeli kérelem formájában – adtak a megkeresett szervek. Ezek a következők:
A Fővárosi Önkormányzat Károlyi Sándor Kórház és Rendelőintézet 2006. januárjában előzetesen tájékoztatta panaszost arról, hogy az iratok megküldését csak késedelmesen fogja tudni teljesíteni, majd februárban megküldte számára a „Szülészeti Kórlap” az „Újszülött Kór-és Lázlapja” „Zárójelentés”, és „Folyadék bevételi-kiadási gyógyszerelő és ellenőrző lap” elnevezésű dokumentumokat.
A Peter Cerny Alapítvány 2006. januárjában minden adatot (jobbára orvosi dokumentumokat) megküldött panaszosnak. 
Ismételt és írásbeli megkeresésére panaszos az SM kórháztól is kapott olyan adatokat és dokumentációt, amelyet korábban nem. Ezen iratok között szerepelt a kórház Pathológiai Osztálya boncolási naplójának egy oldalnyi másolata is, amely a június havi elhalálozásokkal kapcsolatos adatokat tartalmazta. Ezen az oldalon volt bejegyezve a május 26-án elhunyt gyermek neve, továbbá még egy, júniusban bekövetkezett haláleset. Mindkét bejegyzés mellett az erre rendszeresített rovatban egy-egy (olvashatatlan) aláírás szerepelt, illetve a vizsgált ügyben érintett gyermek esetében egy dátumbélyegző is. A fénymásolaton jól látható módon, egy másik, különálló papíron készült, majd utóbb összefénymásolt (összetűzött) feljegyzés is fel volt tüntetve, rajta kézírással a következők: „Gyermek neve, 1996. V. 26. 19:17-kor érkezett, V. 26. 23:19-kor meghalt. [A gyermek kórházi kórlapján ezzel ellentétben a felvétel időpontjának V. 26. 7: 15, a halál időpontjának pedig 12:30 perc volt feltüntetve, továbbá a gyermek születésének ideje: 4:40 perc)] Önkormányzati temetés volt. A halálozási lapot 1996.06.04-én XY anyakönyvi csoportvezető vette át bélyegzővel. Aláírás Z-né. E második aláírás olvasható.
A panaszos a Belügyminisztérium közbenjárását is kérte a holttest hollétének felderítésében. A minisztérium illetékese adatszolgáltatást kért a Magyarországi Krematóriumok Szövetségétől (MKSZ), továbbá a Budapesti Temetkezési Intézet (BTI) (korábban) Rt. vezérigazgatójától. Az MKSZ tájékoztatása szerint a haláleset időpontjában Magyarországon három városban, Budapesten, Szegeden és Debrecenben működött hamvasztó üzem. Tekintettel azonban arra, hogy a holttest feltételezett hamvasztásának időpontja nem volt ismert, a megkereséskor (2005.) Magyarországon működő valamennyi hamvasztó üzemet nyilatkoztatták, hogy nyilvántartásukban szerepel-e a pontos személyi adatokkal azonosított elhunyt. Valamennyi megkeresett nemleges választ adott, továbbá az MKSZ arról biztosította a Belügyminisztériumot, hogy valamennyi hamvasztó-üzem olyan nyilvántartási, azonosítási és technológiai rendszerrel bír, amely kizárja azt, hogy a hamvasztó hibájából az elhunytat regisztrálás nélkül elhamvasszák. Hasonlóképpen, a BTI Rt. nyilvántartásában sem szerepelt az elhunyt. A tájékoztatás szerint a minden adatra kiterjedő keresés nem vezetett eredményre, és a Központi Irattár nyilvántartásában sem leltek olyan adatot, amely azt igazolta volna, hogy a megküldött személyi adatokkal azonosítható elhunytat akár hamvasztás, akár földbe temetés céljából a BTI Rt-hez szállították volna.
A panaszos az Egészségügyi Minisztériumhoz is fordult tájékoztatást kérve, ahol 2005. novemberében arról tájékoztatták (20520/2/05/003EGP), hogy a valamennyi egészségügyi intézmény felett felügyeletet gyakorló ÁNTSZ Fővárosi Intézetét kérték fel vizsgálatra. Az ÁNTSZ vizsgálatának eredménye szerint a kórházi dokumentációból nem volt megállapítható, hogy ki vitte el a halott-vizsgálati bizonyítványt, és az sem, hogy melyik temetkezési szolgáltató, illetve egyáltalán ki szállította el a holttestet a kórházból.
A hozzánk forduló időközben megkereste a haláleset szerint illetékes, a korábbi szabályok szerint is köztemetésre kötelezett IX. kerületi önkormányzatot, tekintettel arra, hogy az SM kórház már hivatkozott fénymásolt, kézírásos feljegyzésében önkormányzati temetésre történt utalás.
Az édesanya két levelet is kapott beadványára, az elsőt a kerület polgármesterétől, 2006. március 23-án (I-496/2006. P.m.), amelynek tanúsága szerint az elhunyt gyermek nevén nem történt köztemetés, értelemszerűen iratszolgáltatásra irányuló kérelmét nem tudják teljesíteni. Az SM kórház anyagában szereplő, fent már hivatkozott kézzel írt bejegyzés fénymásolatának bizonyító erejét vitatta, és ismételten leszögezte, hogy a gyermekről álláspontja szerint csak az SM kórház szolgálhat információval.
2006. március 28-án a kerület jegyzője is tájékoztató levelet küldött panaszosnak, amelyben a polgármester levelében foglaltakon túl kitért arra is, hogy az Anyakönyvi Hivatalban a gyermek elhalálozását az SM kórház hivatalból közölte, és a haláleset napján kiállított „jegyzőkönyv haláleset bejelentéséről” elnevezésű nyomtatvány nem nevezett meg sem hozzátartozót, sem más személyt, aki a temetést intézi. (bár ebben az időben a nyomtatványok nem tartalmaztak helyet a temetést intéző személy megnevezésére.). A perinatális halott-vizsgálati bizonyítvány szerint a kezelő és a halott-vizsgálatot végző orvos ugyanaz a személy volt, továbbá hogy a halál okának megállapítását végző orvos hamvasztási engedélyt adott még a gyermek halálának és az ezt követő halott-vizsgálatnak a napján. A gyermeket ekkor szállították a kórház halottasházába, így a jegyző álláspontja szerint is csak a kórház, illetve a halott-vizsgálati bizonyítvány egy példányát őrző Központi Statisztikai Hivatal adhat pontos felvilágosítást a gyermek eltemetésének körülményeiről, illetve az eltemető személyéről.
A panaszos által benyújtott iratok és tájékoztató levelek alapján a vizsgálat kezdetekor tehát az volt megállapítható, hogy a gyermek az SM kórházban hunyt el, de sem magán úton, sem pedig köztemetéssel megrendelt temettetésnek, hamvasztásnak nem volt nyoma.
A vizsgálat elrendelésével egyidejűleg a biztos az SM kórháztól tájékoztatást kért egyrészt azzal kapcsolatban, hogy mi volt az oka annak, hogy az elhunyt esetében két halott-vizsgálati bizonyítványt állítottak ki, és hogy ez ma is így történne hasonló körülmények esetében, továbbá hogy mivel magyarázható a két halott-vizsgálati bizonyítványeltérő tartalma. Tájékoztatást kért arra vonatkozóan is, hogy a kórház nyilvántartásából a fent részletezett nem hivatalos feljegyzésen kívül visszakereshető-e, hogy a gyermek holttestét ki, mikor, és milyen iratokat felmutatva vette át és vitte el a temetés céljából. A konkrét eseten túl azt vizsgálta, hogy hasonló esetben (az elhunytat hozzátartozói nem keresik, eltemettetésükről nem gondoskodnak), hogyan, ki és milyen határidővel felelős az illetékes önkormányzatot értesíteni a felmerült köztemetés szükségességéről, továbbá hogy milyen rendelkezéseket tartalmaz erre nézve a kórház halott-kezelési szabályzata. Részletes tájékoztatást kért azokról a dokumentumokról is, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a nem hozzátartozó eltemettető (vagy megbízottja) részére a holttestet átadják, továbbá ezen dokumentáció nyilvántartásáról, a nyilvántartás megőrzésének határidejéről, a korábbi nyilvántartások selejtezésének idejéről és módjáról.
A kórház az írásbeli megkeresést követően az egyébként törvényen alapuló és kötelező együttműködést megtagadta, a hozzá intézett kérdésekre válaszolt, és mivel az ezt követő ismételt megkeresésre sem érkezett határidőben érdemi válasz, a biztos munkatársai 2007. április 3-án előre be nem jelentett helyszíni vizsgálatot folytattak az SM kórházban. A helyszíni vizsgálat során a kórház igazgatója és kijelölt munkatársa segítőkész volt, a legtöbb rendelkezésre álló iratot a helyszíni vizsgálat alkalmával, az azonnal nem átadható iratokat másnap rövid úton juttatták el a biztoshoz. Egyes anyagok nem voltak hozzáférhetőek, mert azokat az igazgató a kórház jogi képviselőjének adta át. Ezeket az iratokat, illetve a feltett kérdésekre adott válaszokat tartalmazó levelet a kórház rövid határidőn belül eljuttatta a biztoshoz.
Az SM kórház válaszai szerint a vizsgált haláleset során azért került sor két halott-vizsgálati bizonyítvány kiállítására, mert az akkor hatályos jogszabályok szerint, ha élve születést követően 168 órán belül következett be a haláleset, akkor a halott-vizsgálati bizonyítvány mellett egy ún. perinatális halott-vizsgálati bizonyítványt is ki kellett állítani. Hivatalos feljegyzésük nem áll rendelkezésre azzal kapcsolatban, hogy a gyermek holttestét ki vette át, ám az SM kórház azzal érvelt, hogy minden kétséget kizáróan az illetékes IX. kerületi önkormányzat tette ezt meg, mert ennek hiányában nem állíthatott volna ki halotti anyakönyvi kivonatot. (A kórház érvelése nem helytálló, ugyanis az anyakönyvi kivonat kiállításának semmilyen körülmények között nem előfeltétele az, hogy a holttestet bárki is átvegye a kórháztól, az csupán iratok alapul vételével történik.)
A kórház jelenlegi gyakorlata szerint amennyiben az elhunyt hozzátartozói nincsenek jelen, a felvételi Iroda levélben hívja fel őket, hogy meghatározott határidőn belül gondoskodjanak az elhunyt eltemettetéséről. Amennyiben ezt nem teszik meg, illetve egyéb választ nem küldenek, ismételt levélküldéssel próbálkoznak. A második sikertelen kapcsolatfelvételt követően értesítik az illetékes önkormányzatot, amely a halálesetről való tudomásszerzést követő 30 napon belül köteles gondoskodni a köztemetésről. A boncolási naplóban ekkor rögzítik a halott elszállításának időpontját és az eltemetés helyét is. A kórház elismerte, hogy erre a vizsgált esetben adminisztrációs hiba okán nem került sor.
Az önkormányzatnak feltett kérdések között kiemelten szerepelt, hogy a haláleset bekövetkeztekor az önkormányzat melyik temetkezési szolgáltatóval állt szerződéses kapcsolatban, illetve köztemetés esetén mi volt és jelenleg mi a követendő eljárási rend. A biztos tájékoztatást kért a korábbi üggyel kapcsolatban fellelhető valamennyi iratról, és a kapcsolódó korábbi iratok selejtezéséről.
Azon halálesetek ügyében, ahol az elhunytat nem keresik hozzátartozói, illetve az eltemettetésről nem gondoskodnak, az intézmény saját szabályzata szerinti eljárási rendben értesíti az illetékes önkormányzatot a köztemetés szükségességéről. Az önkormányzat tekintetében az eddig kialakult gyakorlat szerint általában a szociális nővér, vagy a boncmester feladata az önkormányzat értesítése. A nővér vagy boncmester az önkormányzat Családvédelmi és Ügyfélszolgálati Iroda Szociálpolitikai Csoportjának köztemetések intézésével megbízott dolgozóját keresi meg, és átadja az intézmény két példányban készült írásbeli kérelmét, amelyből csak az egyik példány marad az önkormányzati ügyintézőnél, a másik a kórház részére igazolja a kérelem átvételét és a köztemetési eljárás megindítását. Átadják továbbá az önkormányzatnak az elhunyt halott-vizsgálati bizonyítványát, és amennyiben ilyen van, a hozzátartozók írásbeli nyilatkozatát a köztemetés kéréséről. A kérelmet iktatják, belső postakönyv útján kézbesítik, majd ügyintézőre szignálják, aki köteles az Szt-ben meghatározottak szerint eljárni (48. §). 
Budapest Főváros IX. kerületi önkormányzatánál 1987. óta tartják nyilván a köztemetéseket, az iratokat ötévente selejtezik, mindebből adódóan az 1996-os esetleges köztemetési üggyel kapcsolatos iratokat is selejtezték. Az önkormányzat szerint azonban bizonyosan kizárható, hogy az elhunyt gyermek köztemetéséről ők gondoskodtak volna, mert amennyiben hivatalunkat bármely, e kerületben lévő intézmény megkereste, illetve megkeresi, akkor a temetéssel kapcsolatos adatok nyilvántartásunkba bekerültek/bekerülnek, melynek alapján természetesen mindenkor visszakereshetőek.
Az önkormányzat anyakönyvi hivatalának tájékoztatása szerint a halálesetet a hivatal számára az SM kórház jelentette, és a rendelkezésre álló információ szerint minden olyan iraton, amely erre nézve utalást tartalmaz, eltemettetőként az anya (panaszos) van megjelölve.

A vizsgálat megállapításai
Az önkormányzat az iratszolgáltatási kötelezettségét teljesítette, de a teljeskörűen megküldött dokumentáció sem bizonyítja, hogy az önkormányzat megrendelte a köztemetést.
Az önkormányzat azon érvelése, amely szerint azért kizárt, hogy köztemetésre került volna sor az ügyben, mert az nem szerepel nyilvántartásukban, logikailag önellentmondó a további, a selejtezéssel és a visszakereshetőséggel kapcsolatos kijelentéseivel. Ez azonban nem támasztja alá az ezzel ellenkezőket sem.
Az önkormányzat nyilvántartásában nem szerepel a panaszos elhunyt gyermekének köztemetésére vonatkozó adata, továbbá az önkormányzattal korábban szerződéses kapcsolatban állt (akkori) Budapesti Temetkezési Vállalat nyilvántartásában sem, azaz az önkormányzatnál semmilyen adat nem igazolja, hogy az elhunyt gyermek ügyében köztemetés történt volna a IX. kerületi önkormányzat közbenjárásával.
Az SM kórház nyilvántartásában azonban ezzel ellentétes adat található – igaz, hivatalosnak semmiképpen nem nevezhető fénymásolat formájában. Ez, bár az önkormányzatot nevezi meg eltemettetőnek, nem tartalmaz információt a holttest nyughelyével, illetve a temetést végző szolgáltatóval kapcsolatban annak ellenére, hogy más esetekben ez visszakövethető a kórházi nyilvántartásból. E két adat közötti ellentmondás feloldhatatlan, azonban az országgyűlési biztos rendelkezésére álló eszközökkel – jogállami keretek között a hatásköri korlátokra, különösen az idő múlására tekintettel – nem kísérelhető meg ezen ellentmondás feloldása.
Mindezért – a vizsgálat során feltárt körülményekből adódóan – feladatom az lehet, hogy egy analóg helyzet jelenkori szabályozottságát megvizsgáljam és értékeljem. Ennek érdekében nyomon követtem a jelenleg hatályos rendelkezések szerint követendő eljárást abban az esetben, ha egy újszülött meghal, és hozzátartozói nem gondoskodnak eltemetéséről.
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról szóló 34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM együttes rendelete (a továbbiakban: BM. rend.) 1. § értelmében a halott-vizsgálatot, ha a halál egészségügyi intézményben következett be, a beteget ellátó vagy felvételére illetékes, vagy az intézet vezetője által e feladattal megbízott orvos, ügyeleti időben az ügyeleti szolgálatot ellátó orvos végzi el.
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 216. § db) pontja szerint perinatális halálnak minősítjük, amikor a halál az újszülött megszületését követő 168 órán belül következik be, függetlenül az újszülött hosszától vagy tömegétől. A halál bekövetkezését halott-vizsgálattal kell megállapítani (Eütv. 217. §), és perinatális halál esetén a magzatot, valamint az újszülöttet csak a halál bekövetkezését megállapító orvosi halott-vizsgálat után lehet kórbonctani vizsgálat, eltemetés, elhamvasztás vagy szerv-, szövetkivétel céljából a halál bekövetkezésének helyéről elszállítani (Eütv. 217. § (3) bekezdés). Az Eütv. 219. §-ának rendelkezései értelmében pedig perinatális halál esetén az elhunytat minden esetben kórbonctani vizsgálat alá kell vonni. A halott-vizsgálatot végző orvosnak perinatális halál esetében a C. 3110-52/V/új nyomtatvány számú perinatális halott-vizsgálati bizonyítvány megfelelő részeit kell kitöltenie, továbbá kötelessége intézkedni a halott elszállításáról (BM. rend. 1. § (3) bekezdés). Tipikusan ez a kórház pathológiai osztályára történő szállítást jelenti. A halott-vizsgálatot végző orvos köteles a perinatális halottvizsgálati bizonyítvány 1-19. pontjait kitölteni (BM. rend. 5. § (1) bekezdés) A halálokokra vonatkozó megállapításokat, valamint az eltemetésre engedélyezett időt a halott-vizsgálati bizonyítványba a halott-vizsgálatot végző orvos a halott-vizsgálattal egyidejűleg vagy legkésőbb az azt követő munkanapon jegyzi be, ha a rendelkezésre álló adatokból megalapozottan lehet következtetni a halált okozó betegségre, illetőleg az adatok a betegséget és a beteg megfelelő orvosi ellátását egyértelműen igazolják és kórbonctani vizsgálat elvégzése egyéb ok miatt sem szükséges (BM rend. 5. § (3) bekezdés a) pont), vagy a patológiai osztály szakorvosa jegyzi be, ha az Eütv. 219. §-ában foglaltaknak megfelelően kórbonctani vizsgálatra kerül sor (5. § (3) bekezdés b) pont).
A BM rend. 5. § (5) bekezdése részletezi a halál okát megállapító orvos kötelezettségeit a hat példányban kiállított halott-vizsgálati bizonyítvány egyes példányaival kapcsolatos adatszolgáltatási, statisztikai és kitöltési teendőit. Ennek értelmében az orvos az első három (I-III.) példányt postai úton ajánlott küldeményként vagy kézbesítő útján lezárt borítékban megküldi a haláleset helye szerint illetékes anyakönyvvezetőnek. Az anyakönyvvezető a haláleset anyakönyvezése és az anyakönyvi folyószámnak a halott-vizsgálati bizonyítványon történő feltüntetése után az I. példányt megküldi a Központi Statisztikai Hivatal (továbbiakban: KSH) területileg illetékes igazgatóságának, a II. példányt anyakönyvi alapiratként megőrzi, a III. példányt megküldi a haláleset helye szerint illetékes jegyzőnek a hagyatéki eljárás megindítása érdekében. Az orvos a IV. sorszámú példányt átadja az elhunyt eltemettetésére kötelezett személynek vagy szervnek, az átvevő az átvételt az V. példányon aláírásával igazolja. Az V. példányt az orvos (illetve egészségügyi intézmény) köteles megőrizni az adatvédelemre vonatkozó szabályok szerint. Végezetül az orvos a VI. sorszámú példányt megküldi az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) – haláleset helye szerint illetékes – megyei (fővárosi) intézetének. 
Amennyiben nincs az elhunyt eltemettetésére kötelezett személy, a halál okát megállapító orvos a halott-vizsgálati bizonyítvány IV. példányát – e tény közlése mellett – a köztemetés elrendelésére illetékes települési önkormányzatnak küldi meg. 
Ha az eltemettető a halott-vizsgálati bizonyítvány kézhezvételét követő 8. napig a holttest temetésre való elszállításáról nem gondoskodik, a halott-vizsgálatot végző orvos az eltemettető nevének és lakcímének közlésével a halott-vizsgálati bizonyítvány V. példányának másolatát küldi meg a köztemetésre illetékes települési önkormányzat jegyzőjének.
A fentiek szerint tehát a halottvizsgálati-bizonyítvány V. példánya minden esetben az orvos őrizetében kell, hogy maradjon, rajta az eltemettetésre köteles hozzátartozó aláírásával, vagy a köztemetés kérésére vonatkozó tény feljegyzésével. 
A jelenleg követett eljárást megvizsgálva megállapítom, hogy az önkormányzat köztemetésekkel kapcsolatos eljárási, iktatási és nyilvántartási rendje a jogszabályokban foglaltaknak megfelelő, alapjoggal kapcsolatban nem okoz visszásságot. A vizsgált kórház eljárása és iktatási rendszere is megfelel a hatályos jogszabályokban foglaltaknak, így azzal kapcsolatban sem állapítok meg alapjogot érintő visszásságot. 
Ebből következően, a hatályos jogszabályok betartása esetén nem fordulhat elő olyan eset, hogy a holttestet eltemető, illetve azt vállaló személy kiléte utólag ne legyen megállapítható. A jogbiztonság követelménye így nem sérül, a jogállami szerveződés alapvető követelménye, hogy az intézményes garanciát biztosítsa, teljesül.
A személyben rejlő garancia azonban minden esetben olyan bizonytalansági tényező, amelyet jogalkotási eszközzel nem lehet kiküszöbölni. A személy hibáját megelőzendő az adott egészségügyi intézménynek lehetősége van azonban arra, hogy a jogszabálynál alacsonyabb szabályozási szinten belső szabályzatokkal, illetve nyilvántartási rendszer és ahhoz kapcsolt személyes felelősségi szabályok kialakításával az adminisztratív feladatot ellátó személy esetleges tévedéseit kiküszöbölhesse.
A hatályos jogszabályok értelmében a kórházaknak halott-kezelési szabályzattal kell rendelkezniük, ennek kötelező tartalmi elemeit azonban semmilyen központi szabály nem részletezi. Álláspontom szerint nemcsak alkotmányos követelmény, és a jogbiztonság elvének egyenes folyománya, hogy a kórházaknak pontos és visszakövethető nyilvántartással kell rendelkezniük arra nézve, hogy az intézményben elhunytakat ki és milyen körülmények között vette át, és ki szállította el a kórházból, hanem a kórháznak alapvető érdeke is.
A boncolási naplóból rendelkezésemre álló, továbbá a helyszíni vizsgálat során megtekintett oldalak tartalmából azt állapítottam meg, hogy a holttestek átvételével kapcsolatos bejegyzéseket korábban sem egységes rendszer alapján jegyezték fel a naplóba, és – bár a tíz évvel ezelőtti naplóhoz képest a jelenlegi napló átláthatóbb és követhetőbb – a jelenleg alkalmazott nyilvántartásban sem szerepel minden esetben az, hogy az elhunyt temetéséről ki gondoskodott, holttestét ki vette át. Azoknál a bejegyzéseknél pedig, ahol mindez feltüntetett, legtöbbször a kórház alkalmazottjának bejegyzése szerepel, nem pedig a halottat elszállító cég alkalmazottjának kézjegye vagy bélyegzője. A fent részletezettek szerint a halott-vizsgálati bizonyítvány helyes kitöltése és megőrzése esetén az eltemettető személye megállapítható kell, hogy legyen. Azonban abban az esetben, ha a bizonyítványt kitöltő orvos akár a kitöltésben, akár az eljárás lebonyolításában, vagy az adatok megőrzése és tárolása során hibát vét, a kórház érdekeit védő biztosíték lehet egy, a boncolási naplóba egységes – belső – szabályozás alapján bevezetett további, a holttestet átvevő személyére, esetleg az eltemetés helyére is vonatkozó nyilvántartás.
Természetesen a túlszabályozás a túlzott bürokratizmus bevezetése az amúgy is túlterhelt és sokszor nehézségekkel küzdő kórházakban nem lehet elsődleges célja sem az ombudsmannak, sem pedig a jogalkotónak, de a kórház vezetésével megbízott személynek sem. Mégis, mindenképpen mérlegelendő, – ahogyan azt a vizsgálatra okot adó ügy is bizonyítja – hogy milyen érdekek sérülhetnek egy, a vizsgált esethez hasonló helyzetben, amikor a kórház „adminisztrációs hiba miatt” nem, vagy nem megfelelően rögzíti a holttest elszállításának körülményeit.
Álláspontom szerint a jogalkotó a jogi környezet megteremtésével és annak betartatásával eleget tett a rá háruló kötelezettségnek, hiszen az általános eljárást a halál tényének megállapításától az anyakönyv kiállításán át a temetés illetve köztemetés rendezéséig kellőképpen és pontosan, világosan szabályozta, továbbá felhatalmazást adott az egyes érintett szerveknek, hogy a belső ügymentbe tartozó eljárást maguk szabályozzák.

Figyelemfelhívás
Tekintettel arra, hogy alapjoggal összefüggő visszásságot nem tártam fel, kezdeményezéssel nem élek. Az Obtv. 17. § (1) bekezdése alapján azonban felhívom az SM kórház vezetőjének figyelmét, hogy fontolja meg egy pontosan nyomon követhető nyilvántartási rend és a jelenleginél részletesebb halott-kezelési szabályzat kialakításának szükségességét.

Budapest, 2007. augusztus 21.

Dr. Péterfalvi Attila sk.

Melléklet: az alkalmazott jogszabályok
1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről 
24. § (1) Halottat csak külön jogszabályban előírt orvosi vizsgálat és az erről szóló halottvizsgálati bizonyítvány alapján szabad eltemetni, vagy elhamvasztani. A halottvizsgálati bizonyítványt a temetés előtt kell az üzemeltető részére átadni. Az elhunyt elhamvasztásához a halottvizsgálati bizonyítványra minden esetben fel kell jegyezni az elhamvaszthatóságot. A halottvizsgálati bizonyítvány egy példányának megőrzéséről a temető tulajdonosa gondoskodik.

6/2003. (III. 7.) BM rendelet az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről
19. § (1) Az anyakönyvvezető az alapbejegyzést a születési és a halotti anyakönyvbe bejelentésre, a házassági anyakönyvbe pedig a házasulók előtte tett egybehangzó kijelentése alapján anyakönyvezi. Hivatalból kell elvégezni az alapbejegyzés anyakönyvezését megkeresésre, a felettes szerv rendelkezése, más szerv értesítése alapján, vagy akkor, ha annak szükségessége más módon jut az anyakönyvvezető tudomására. (2) Az anyakönyvvezető az alapbejegyzéskor az adatokat a születés, a házasságkötés, illetőleg a haláleset időpontjának megfelelően jegyzi be. Az anyakönyv „Megjegyzések” rovatába fel kell tüntetni azt, ha az anyakönyvezés a bejegyzés ideje szerinti adatokkal történt. (3) Ha a születés, illetőleg a haláleset anyakönyvezésekor a gyermek, illetőleg az elhalt személyazonosságának megállapításához szükséges adatok rendelkezésre állnak, és a hiányzó adatok előreláthatóan harminc napon belül nem állapíthatóak meg, az anyakönyvvezető az alapbejegyzést teljesíti. (4) Az anyakönyvvezető az alapbejegyzést aláírásával zárja le.
56. § (1) A halálesetet az anyakönyvvezető akkor anyakönyvezi, ha a szükséges adatok közül legalább a halott családi és utóneve, valamint a személyazonosság megállapítására alkalmas további egy adat ismert. (2) Ha az (1) bekezdés szerinti adatok nem ismeretesek, az anyakönyvvezető a haláleset anyakönyvezését az esemény napjától számított legfeljebb harminc napra elhalasztja, majd ennek eredménytelen elteltével az ismeretlen holttest anyakönyvezésének szabályai szerint jegyzi be a halálesetet.

1993. évi III. törvény a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról
48. § (1) A haláleset helye szerint illetékes települési önkormányzat polgármesterének kell - a halálesetről való tudomásszerzést követő 30 napon belül - gondoskodnia az elhunyt személy közköltségen történő eltemettetéséről, ha a) nincs vagy nem lelhető fel az eltemettetésre köteles személy, vagy b) az eltemettetésre köteles személy az eltemettetésről nem gondoskodik. (2) Az elhunyt személy elhalálozása időpontjában fennálló lakóhelye (a továbbiakban: utolsó lakóhely) szerinti települési önkormányzat a köztemetés költségét az (1) bekezdés szerinti önkormányzatnak megtéríti. A megtérítés iránti igényt a köztemetés elrendelésétől számított hatvan napon belül kell bejelenteni. (3) Az elhunyt személy utolsó lakóhelye szerinti települési önkormányzat a) a költségeket hagyatéki teherként a területileg illetékes közjegyzőnél bejelenti, vagy b) az eltemettetésre köteles személyt a köztemetés költségeinek megtérítésére kötelezi. (4) Ha az elhunyt személynek utolsó lakóhelye nem volt, vagy az nem ismert, úgy a temetési költséget viselő önkormányzat a (3) bekezdés szerint jár el.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
216. § E fejezet alkalmazásában d) perinatális halál: db) amikor a halál az újszülött megszületését követő 168 órán belül következik be, függetlenül az újszülött hosszától vagy tömegétől.
217. § (1) A halál bekövetkezését halottvizsgálattal kell megállapítani. A halottvizsgálat minden olyan körülményre kiterjed, amely a halál a) bekövetkezése tényének, b) bekövetkezése módjának (természetes módon bekövetkezett vagy rendkívüli halál), c) okának megítéléséhez szükséges. (2) Az (1) bekezdés a) pontjában foglaltak megállapítására a mentőtiszt vagy a külön jogszabály szerinti orvos jogosult. Az (1) bekezdés b)-c) pontjában foglaltak megállapítására kizárólag a külön jogszabály szerinti orvos jogosult. (3) A halottat, perinatális halál esetén a magzatot, valamint az újszülöttet csak a halál bekövetkezését megállapító orvosi halottvizsgálat után lehet kórbonctani vizsgálat, eltemetés, elhamvasztás vagy szerv-, szövetkivétel céljából a halál bekövetkezésének helyéről elszállítani. (4) A halottvizsgálatra és a halottakkal kapcsolatos orvosi eljárásra vonatkozó szabályokat külön jogszabály állapítja meg.
219. § (1) Az elhunyt személyt - függetlenül attól, hogy fekvőbeteg-gyógyintézetben vagy azon kívül hunyt el - kórbonctani vizsgálat alá kell vonni, ha b) perinatális halál esetén,

34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM együttes rendelet az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról
1. § (1) A halottvizsgálatot a 2. § szerinti orvos végzi … (2) A halottvizsgálatot az arra illetékes orvosnak haladéktalanul, de legkésőbb a halálesetről való értesülésétől számított 6 órán, a 2. § (1) bekezdésének a) pontja szerinti esetben, valamint közterületen vagy nyilvános helyen történő halál esetén, soron kívül, de legfeljebb 2 órán belül kell elvégeznie. (3) A halottvizsgálat keretében a C. 3110-49/V nyomtatvány számú halottvizsgálati bizonyítvány, ill. halva született magzat vagy élve született, de a szülést követő 168 órán belül elhalálozott gyermek esetében a C. 3110-52/V/új nyomtatvány számú perinatális halottvizsgálati bizonyítvány (a továbbiakban együtt: halottvizsgálati bizonyítvány) megfelelő részeinek kitöltését kell elvégezni, és intézkedni kell a halott elszállításáról.
2. § (1) Ha a halál a) egészségügyi intézményben vagy egészségügyi intézménybe (intézményből) történő szállítás közben következett be, a halottvizsgálatot a beteget ellátó vagy felvételére illetékes, illetőleg a beteget elbocsátó fekvőbeteg-osztály, vagy járóbeteg-ellátó egység orvosa, vagy az intézet vezetője által e feladattal megbízott orvos, ügyeleti időben az ügyeleti szolgálatot ellátó orvos; b) mentőszolgáltató mentőfeladatot teljesítő járművén következett be, a halál bekövetkezésének tényét a mentőegység orvosa vagy a mentőtiszt állapítja meg, a halottvizsgálat további teendőit a mentőorvos, ennek hiányában - a mentőtiszt döntése szerint - a halál helye szerint illetékes háziorvos, ill. ezen szolgálat ügyeletes orvosa vagy a halál helyéhez legközelebb eső, patológiai osztállyal rendelkező fekvőbeteg-gyógyintézet orvosa végzi. (2) Halva születés (késői magzati halálozás) esetén a halottvizsgálatot a szülést levezető orvos, ennek hiányában a halottvizsgálatra - az (1) bekezdésben foglaltak szerint - illetékes orvos végzi.
4. § (1) A gyermeket - a fogantatástól eltelt időtartamtól függetlenül - élveszülöttnek kell tekinteni, ha az anya testétől történt elválasztása után az életnek bármilyen jelét adta. (2) Halva születettnek (késői magzati halottnak) kell a magzatot tekinteni, ha 24 hétnél hosszabb ideig volt az anya méhében, és az anya testétől történt elválasztás után az élet semmilyen jelét nem adta. Ha a magzat kora nem állapítható meg, a halva születés meghatározásának alapja a magzat 500 grammot elérő testtömege vagy 30 cm-t elérő testhossza.
5. § (1) A halottvizsgálati bizonyítvány 1-20. és a perinatális halottvizsgálati bizonyítvány 1-19. pontjait a halottvizsgálatot végző orvos tölti ki. (3) A halálokokra vonatkozó megállapításokat, valamint az eltemetésre engedélyezett időt a halottvizsgálati bizonyítványba a) a halottvizsgálatot végző orvos a halottvizsgálattal egyidejűleg vagy legkésőbb az azt követő munkanapon jegyzi be, ha a rendelkezésre álló adatokból megalapozottan lehet következtetni a halált okozó betegségre, illetőleg az adatok a betegséget és a beteg megfelelő orvosi ellátását egyértelműen igazolják és kórbonctani vizsgálat elvégzése egyéb ok miatt sem szükséges; b) a patológiai osztály szakorvosa jegyzi be, ha az Eütv. 219. §-ában foglaltaknak megfelelően kórbonctani vizsgálatra kerül sor, illetőleg ha a kórbonctani vizsgálat elvégzését mellőzték; (4) A halottvizsgálati bizonyítványon a halottvizsgálatot végző, valamint a halál okát megállapító orvos a bejegyzett adatok valódiságát aláírásával és orvosi bélyegzője lenyomatával igazolja. (5) A halál okát megállapító orvos a halottvizsgálati bizonyítvány a) I-II. és III. példányát postai úton ajánlott küldeményként vagy kézbesítő útján lezárt borítékban megküldi a haláleset helye szerint illetékes anyakönyvvezetőnek, aki a haláleset anyakönyvezése és az anyakönyvi folyószámnak a halottvizsgálati bizonyítványon történő feltüntetése után az I. példányt megküldi a Központi Statisztikai Hivatal (továbbiakban: KSH) területileg illetékes igazgatóságának, a II. példányt anyakönyvi alapiratként megőrzi, a III. példányt megküldi a haláleset helye szerint illetékes jegyzőnek a hagyatéki eljárás megindítása érdekében; b) IV. példányát átadja az elhunyt eltemettetésére kötelezett személynek vagy szervnek, az átvevő az átvételt az V. példányon aláírásával igazolja; c) V. példányát megőrzi az adatvédelemre vonatkozó szabályok szerint; d) VI. példányát megküldi az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) - haláleset helye szerint illetékes - megyei (fővárosi) intézetének. (6) Amennyiben nincs az elhunyt eltemettetésére kötelezett személy, a halál okát megállapító orvos a halottvizsgálati bizonyítvány IV. példányát - e tény közlése mellett - a köztemetés elrendelésére illetékes települési önkormányzatnak küldi meg. (7) A halottvizsgálati bizonyítvány I-IV. példányát legkésőbb a halálok megállapítása napját követő első munkanapon, a VI. példányt havonta összegyűjtve kell továbbítani az (5) bekezdésben foglaltaknak megfelelően. (8) A perinatális halottvizsgálati bizonyítvány kitöltése esetén a halál okát megállapító orvos az (5) bekezdésben foglaltak szerint jár el azzal, hogy ha halva született magzatról állítja a perinatális halottvizsgálati bizonyítványt ki, annak a) I. példányát megküldi a KSH területileg illetékes megyei (fővárosi) igazgatóságának; b) II., III. és V. példányát megőrzi az adatvédelemre vonatkozó szabályok szerint; c) IV. példányát átadja a halva született magzat eltemettetését kezdeményező személynek, aki az átvételt az V. példányon aláírásával igazolja; d) VI. példányát megküldi az ÁNTSZ - az (5) bekezdés d) pontja szerinti - illetékes intézetének. (9) Amennyiben a haláleset járművön történt, a holttestnek a járműről való leemelésének helyét, ha a holttestet találták, megtalálásának helyét kell a haláleset helyének tekinteni. (10) Ha az eltemettető a halottvizsgálati bizonyítvány kézhezvételét követő 8. napig a holttest temetésre való elszállításáról nem gondoskodott, a halottvizsgálatot végző orvos az eltemettető nevének és lakcímének közlésével a halottvizsgálati bizonyítvány V. példányának másolatát küldi meg a köztemetésre illetékes települési önkormányzat jegyzőjének.