Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 5270/2005. számú ügyben

Előadó: dr. Tasi Katalin

Az eljárás megindulása
A panaszos a Magyar Országgyűlés Emberi Jogi, Kisebbségi és Vallásügyi Bizottságához fordult a Szegedi Belvárosi Temető eljárását sérelmezve. Panaszában annak adott hangot, hogy mivel a magas talajvízszint miatt az illetékes Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) megtiltotta a földbe temetéseket, halottját nem tudja végső nyugalomra helyezni, csupán kriptát bérelni számára, vagy a város más területén lévő temetőjében újabb sírhelyet váltva eltemetni. Az érintett temető önkormányzati tulajdonú köztemető, amelynek üzemeltetését a Szegedi Testámentum Kft. látja el közszolgáltatási szerződés keretein belül.
A panaszt az Emberi Jogi, Kisebbségi és Vallásügyi Bizottság elnöke továbbította hivatalomhoz, és kérte további eljárásomat. 
A továbbított panasz alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. és 17. §-ainak értelmében vizsgálatot indítottam, mert felmerült az emberi méltósághoz való jog – összefüggésben a kegyeleti jogokkal – sérelmének gyanúja.
Hivatkozással az Obtv. 18. § (3) bekezdésére, a beadványban foglalt panasszal összefüggésben tájékoztatást kértem az ÁNTSZ Csongrád Megyei Intézetét irányító megyei tisztifőorvostól, a Gazdasági Versenyhivatal (a továbbiakban: GVH) elnökétől, Szeged Megyei Jogú Város Önkormányzatának jegyzőjétől, és a Csongrád Megyei Közigazgatási Hivatal hivatalvezetőjétől az ügy – hatáskörükbe tartozó – vonatkozásaival kapcsolatban. A jelentésemben foglalt megállapításokat a megkeresett szervek által rendelkezésemre bocsátott iratokra és állásfoglalásokra alapoztam.

Az érintett alkotmányos jogok
1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. 
18. § A Magyar Köztársaság elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez.
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. 

Egyéb kapcsolódó jogszabályok
Emberi Jogok Európai Egyezménye
1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről
1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról
2000. évi XLIII. törvény a hulladékgazdálkodásról
1995. évi LVII. törvény a vízgazdálkodásról
1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről
145/1999. (X. 1.) Korm. rendelet az 1999. évi XLIII. tv. végrehajtásáról

A megállapított tényállás
A panaszos előadta, hogy családjának sírhelye a Szegedi Belvárosi Temető VII. számú parcellájában van, amit még felmenői váltottak meg 1964-ben. Több hozzátartozóját már e sírhelyen temették el, és férjével szándékukban állt szintén e családi sírhelyre temetkezni. Férje 2005. nyarán történt elhalálozását követően a temetéshez szükséges kellékek megvásárlása után, de a temetés kitűzött időpontját megelőzően a sírbontással kapcsolatos teendőket szerette volna egyeztetni a temetőben, amikor arról tájékoztatták, hogy a magas talajvízszint miatt az ÁNTSZ utasítása alapján nincs lehetőség betemetést végezni. Ezzel egy időben felhívták figyelmét, hogy lehetősége van elhunytja eltemetéséig kriptát bérelni. A felajánlott lehetőséggel panaszos élt is, és havi 9400 forintért azóta is kriptát bérel. Sérelmezte azonban, hogy a nyári szárazság ellenére a betemetést korlátozó rendelkezését az ÁNTSZ nem vonta vissza, illetve nem függesztette fel, továbbá, hogy a temető fenntartója egyéb alternatív eszközökkel – például szivattyúzás – nem kíséreli meg a talajvízszint csökkentését. Felajánlották számára a hamvasztásos temetést is megoldásként, de azt vallásos meggyőződése miatt, illetve férje végakaratát tiszteletben tartva sem tudja elfogadni. Panaszos arról is beszámolt, hogy tudomása szerint előfordult olyan eset, amikor az elhunytat két évig is kriptában tárolták, illetve, hogy a Szegedi Belvárosi Temetőt üzemeltető Kft-hez tartozó másik két temetőben (Kiskundorozsmán és Tápén) szintén hasonló állapotok uralkodnak.

1. A közigazgatási hivatal vizsgálata során feltárt tényállás
A közigazgatási hivatal hivatalvezetője felkérésemre a Szeged Megyei Jogú Város Közgyűlésének a köztemetőkről és a temetkezés rendjéről szóló 42/2000. (IX. 14.) Kgy. rendelete, valamint a városi önkormányzat és a Szegedi Testamentum Kft. között (amelyben az önkormányzat tulajdoni hányadának aránya száz százalék) megkötött kegyeleti közszolgáltatási szerződés törvényességi ellenőrzését végezte el. Ennek során megállapította, hogy a helyi temetkezési rendelet és a közszolgáltatási szerződés a panaszbeadvány tárgyát illetően nem tartalmaz ellentétes szabályozást sem a temetőkről és temetkezésről szóló 1993. évi XLIII. törvénnyel (a továbbiakban: Ttv.), sem pedig az ennek végrehajtására kiadott 145/1999. (X. 1.) Kormányrendelettel (a továbbiakban: Kr.). Feltárta és megállapította azt is, hogy a Szegedi Belvárosi Temetőben folytatott gyakorlat megfelel a jogszabályokban foglalt és előírt temetkezési rendnek, ezért a törvényességi ellenőrzést követően nem kezdeményezett intézkedést. 

2. A jegyző vizsgálata során feltárt tényállás
Szeged Megyei Jogú Város jegyzője is részletes vizsgálatot folytatott, amely során nemcsak a temető jelenlegi állapotának elemzésére, hanem a létrejött állapot kiváltó okainak rövid elemzésére is kitért. Ennek során arról számolt be, hogy a Szegedi Belvárosi Temető területén mért talajvíz szintje 2005-ben egy alkalommal sem csökkent a talajszinttől mért 1 méter alá, aminek valószínűsíthetően két fő oka volt. Egyrészt az, hogy a 2004. őszétől kezdődően a lehullott csapadék mennyisége a sokéves átlag többszöröse volt, másrészt pedig, hogy a Tisza tavaszi áradása a szokásos 25-30 nap helyett ebben az évben több mint 100 napig tartott, ami a talajvíznél visszaduzzasztó hatást váltott ki. A temető teljes területének belvíztől való mentesítésére a fenntartónak illetve az üzemeltetőnek sem technikai, sem anyagi lehetősége nincs. A panaszos által megoldási javaslatként említett szivattyúzási eljárást is fontolóra vették, ám az, illetve a kiszivattyúzott víz visszasajtolása sem az önkormányzat szakemberei, sem az ÁNTSZ álláspontja szerint nem ad megfelelő megoldást a terület víztelenítésére. A problémával szembesülve döntött úgy a Szegedi Testamentum Kft., hogy azokat a kriptákat, melyeknek a megváltási ideje lejárt, a kegyeleti törvény betartása mellett kiüríti, majd felújítja, ezzel is lehetőséget adva arra, hogy a földbe temetéshez ragaszkodók az elhunytat ideiglenesen el tudják helyezni.
A Szegedi Testamentum Kft. ügyvezetője arról számolt be, hogy panaszos teljes körű tájékoztatást kapott a temetési lehetőségekről, ezen belül az ideiglenes elhelyezés lehetőségeiről is. Ennek során felhívták a figyelmét arra, hogy a már korábban megváltott családi sírhelybe koporsós temetést végezni mindaddig nem lehetséges, ameddig a talajvíz szintje el nem éri a Kormányrendeletben foglaltakat. Arról is tájékoztatták, hogy amennyiben ragaszkodik a földbe temetéshez, úgy ideiglenes megoldásként az elhunyt eltemethető más temetőben is, ahonnan a talajvíz visszahúzódása és a test exhumálása után a végső, család által kiválasztott nyughelyre temethető. Erre az esetre nézve döntött úgy a temetkezési vállalat, hogy a talajvíz visszahúzódását követően a végleges sírhelyre temetéskor az eltemettető mentesüljön az exhumálási díj fizetése alól. Mivel panaszos ragaszkodott a test földbe temetéséhez, az ő döntése alapján került sor az elhunyt kriptában történő ideiglenes elhelyezésére.
A köztemetőben lévő kripták – melyekben 35 elhunyt személy földi maradványainak ideiglenes elhelyezése biztosítható – a Szegedi Testamentum Kft. tulajdonában vannak. Az elhunyttól az ideiglenes elhelyezéskor vehetnek végső búcsút a megjelentek. A kriptában történő ideiglenes elhelyezésen kívül más lehetőséget azonban nem tud a temetkezési vállalat biztosítani a test földbe temetéshez ragaszkodók számára. 
A jegyző beszámolt arról is, hogy a Szegedi Testamentum Kft. az utóbbi években jelentkező magas talajvíz problémáját a temető egy részének belterületi vízrendezésbe való bevonásával – további csapadékvíz elvezető árkok kialakításával, talajszint alatti drén (vízelvezető) csövezéssel – próbálja meg mérsékelni. 
Vizsgálata eredményeként a jegyző összességében azt állapította meg, hogy a Szegedi Testamentum Kft. minden részletre kiterjedően tájékoztatta a panaszost elhunyt férje végső nyugalomra helyezésének lehetőségeiről, illetve, hogy az elhunyt ideiglenes elhelyezése mind a helyi, mind a magasabb szintű jogszabályoknak, valamint a kegyeleti közszolgáltatási szerződésnek is megfelelően történt.

3. Az ÁNTSZ érintettségéről
A Csongrád Megyei ÁNTSZ tisztifőorvosa bekérte a megye területén működő intézetek temetkezési tárgyú iratanyagát, és azokból megállapította, hogy annak ellenére, hogy az egy meghatározott talajvízszint esetén történő koporsós földbe-temetést kormányrendelet zárja ki, egyes városi intézetek adtak ki egyes temetőkre vonatkozó tiltó határozatokat. Vizsgálata során a megyei tisztifőorvos intézkedett annak érdekében, hogy e határozatokat – lévén szükségtelenek – visszavonják.

4. A panasz gazdasági versenyt érintő része
A beadvány részét képezte panaszos azon állítása is, mely szerint tisztázatlan, hogy ő, és a vele azonos helyzetben lévők a kripták bérlésékor kivel állnak szerződéses jogviszonyban, illetve, hogy ennek kapcsán tisztességtelen piacbefolyásoló magatartás, vagy erőfölénnyel visszaélés feltételezhető. Ezzel összefüggésben indokoltnak tartottam a GVH elnöke megkeresését, elsősorban annak tisztázására, hogy a tárgykörben folytattak-e vizsgálatot. Ugyanakkor felkértem arra, hogy amennyiben még nem jártak el ilyen ügyben, de a kapcsolódó iratok alapján megállapítható hatáskörük fennállta, valamint kellően indokoltnak látja, úgy saját hatáskörében kezdeményezzen és folytasson vizsgálatot. A GVH elnöke arról tájékoztatott, hogy a temetkezési szolgáltatások Csongrád megyei részpiacát érintően a panaszos által sérelmezettekhez hasonló jellegű piaci jelzés vagy panasz nem érkezett, a GVH-nál nem zajlott ilyen vizsgálat. Az általam továbbított beadványt a kézhezvételt követően bejelentésként kezelte, majd a panaszlevélben foglaltak alapján panaszostól további adatokat kért be előzetes vizsgálat lefolytatása céljából. Mindezek birtokában pedig, mivel valószínűsíthető versenyjogi jogsértést nem találtak, a GVH a bejelentést elutasította. 

A vizsgálat megállapításai
Vizsgálatom során elsőként annak feltárása volt a cél, hogy az ügyfélnek a – jogbiztonsághoz való jog értelmezése során többször meghatározott – tájékoztatáshoz való joga kellőképpen és megfelelő formában érvényesült-e, valamint hogy az e kérdéskörhöz szorosan kapcsolódó verseny szabadságának felmerült-e bármiféle sérelme. Ezt a területet az e jogok védelmére hivatott szerv (GVH) figyelmének felhívásával és álláspontjának kikérésével vizsgáltam meg. 
Vizsgálatom további része eredetileg azt célozta, hogy az ÁNTSZ azon intézkedése, amely megtiltotta a koporsós temetkezést egy olyan településen, ahol a talajvíz túl magas volt, okozott-e alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot az emberi méltóságból fakadó önrendelkezési joggal összefüggésben, különös tekintettel arra az esetre, amikor az elhunyt még életében meghagyta, hogy egy adott település temetőjében koporsós temetés útján helyezzék örök nyugalomra. Ennek a szálnak a feltárása során, a beérkezett anyagok és a vonatkozó jogszabályok ismeretében a vizsgálatot nem az emberi méltósághoz való joggal összefüggésben, hanem a jogbiztonság elvével kapcsolatban folytattam. Az ÁNTSZ eljárásának, illetve tevékenységének értékelése során az egészséges környezethez való alkotmányos alapjog érvényesülésének körülményeit is érintettem. 
Mindezt követően a kegyeleti jog érvényesülésével összefüggésben folytattam vizsgálatot, ennek során pedig érintettem az önrendelkezési jogot is.
Az önkormányzat érintettségét a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény ( a továbbiakban: Ötv.) 8. §-a alapozta meg, mely szerint a helyi önkormányzat kötelező feladatai közé tartozik a köztemető fenntartása (Ötv. 8. § (4) bekezdés). A Szegedi Belvárosi Temetőt pedig az önkormányzat tulajdonában lévő Szegedi Testámentum Kft. látja el közszolgálati szerződés keretein belül, amire az Ötv. 9. § (4) bekezdése ad lehetőséget. 

A jogbiztonság követelménye és a tájékoztatáshoz való jog
A jegyző megállapításai szerint panaszost a betemetés lehetetlenné válásakor azonnal, teljes körűen tájékoztatták arról, hogy a talajvíz szintje miatt beláthatatlan ideig nincs lehetőség a megváltott sírhelyre temetkezni, illetve a holttest elhelyezésére szolgáló alternatívákról, és azok igénybe vételének módjáról és költségeiről is tájékoztatták. Elképzelhető, hogy panaszos tartalmában, pontosabban a jogi háttérre vonatkozó tartalom tekintetében téves tájékoztatást kapott, hiszen arra hivatkoztak, hogy a betemetéseket az ÁNTSZ tiltotta meg, holott azt valójában magasabb szintű szabály, a temetkezési törvény végrehajtásával kapcsolatos kormányrendelet is megtiltja. Ez azonban nem releváns abból a szempontból, hogy panaszos a temetési lehetőségekről, és kifejezetten az ideiglenes elhelyezésről teljes körű tájékoztatást kapott.
Mindezek alapján megfontoltan hozhatta meg arra irányuló döntését, hogy halottja elhelyezésére kriptát bérel, és utóbb, a belvíz visszavonulásakor – még ha annak ideje előre nem jósolható meg – intézkedik a sírhelyre temetésről, és mindezek alapján lehetősége volt az ezzel járó többletterhek vállalásáról is dönteni. 
A 782/B/1998. AB határozat értelmében „az egyén piaci autonómiájának védelmére szolgáló fogyasztói jogok körébe tartozik - többek között – […] a szolgáltatásról történő megfelelő tájékoztatáshoz való jog […]”, amit álláspontom szerint a vizsgált esetben nem ért sérelem.
A jogállamiság elvéből származtatott jogbiztonsághoz való alkotmányos alapjog sérelmét sem láttam a helyi rendelet vizsgálata során megállapíthatónak. Ahogyan azt a közigazgatási hivatal vizsgálata is feltárta, az önkormányzati rendelet vonatkozó előírásai az e tárgyra vonatkozó, magasabb szintű jogszabályokkal harmonizálnak, azoknak megfelelnek. 
Ahogyan azt az Alkotmánybíróság már a 996/G/1990. számú határozatában kifejtette: "az Alkotmány 18. §-a és 70/D. § (2) bekezdése alapján az állam köteles az egészséges környezethez való jog megvalósítását szolgáló sajátos intézmények kialakítására és működtetésére.", illetve a 27/1995. (V.15.) AB határozat szerint is, hogy az egészséges környezethez való jog érvényesítése állami kötelezettség. Ezen állami kötelezettségnek tett többek között eleget az állam akkor, amikor a közegészségügyi és járványügyi feladatok ellátására létrehozta a közegészségügyi, járványügyi és egészségvédelmi feladatokat ellátó ÁNTSZ-t. A vizsgálatom során megállapítottam, hogy az ÁNTSZ azon intézkedése, mellyel megtiltotta egy településen a hagyományos koporsós temetkezést a talajvíz előírt szintig való süllyedésig, az egészséges környezethez való jog szempontjából semmiképpen nem volt visszás. 
A Kr. 1. § (1) bekezdése szerint a temetési helyen koporsós temetést mindaddig nem lehet végezni, amíg a talajvíz legmagasabb szintje a talajszint alatt 2,50 méternél magasabb. E jogszabályi előírással kapcsolatban a Csongrád Megyei ÁNTSZ tisztifőorvosa helyesen állapította meg, hogy az egyes városi intézetek azon gyakorlata, mely szerint – erre meglévő hatáskör hiányában – a földbe temetést tiltó rendelkezéseket adtak ki, jogsértő és szükségtelen.
A jogi gondolkodás alapvetően mindig az önkéntes jogkövetés elvéből indul ki, a földbetemetést pedig egy meghatározott talajvízszint esetén ex lege tiltja a jogalkotó, ezért az egyes ÁNTSZ-ek nem egyedi ügyben, hanem egyes temetőkre nézve meghozott határozatai bár tartalmilag helyesek, formailag mindenképpen jogsértők, és meghozataluk a többszintű szabályozás tilalmának elvéből következően sem indokolt. Azonban a határozatok csupán formai szempontból való jogsértő jellege, illetve az a tény, hogy a megyei tisztifőorvos intézkedett a határozatok visszavonása érdekében és az meg is történt, arra vezetett, hogy e határozatokkal összefüggésben nem állapítok meg alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot. 
Mindazonáltal hangsúlyozom, hogy az ÁNTSZ a határozatok meghozatalával is azt a feladatát, kötelezettségét teljesítette – még ha nem is a megfelelő jogi formába öntve – amelyre törvény rendelésénél fogva is kötelezett. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 45. §-ában foglaltak szerint a környezet- és település-egészségügy feladata a környezet egészségkárosító hatásainak vizsgálata és a megelőzés lehetőségeinek feltárása. Ennek keretében (Eütv. 45. § (2) bekezdés) rendszeresen vizsgálni kell a talaj, a felszíni és felszín alatti vizek, valamint az ivóvíz, […] szennyezettségét, a szennyvízelvezetés […] állapotát, valamint mindezek egészségkárosító tényezőit […].
Ugyanezen szakasz (3) bekezdése szerint pedig, ha valamely környezeti tényező szintje meghaladja az egészségügyi határértéket, az érintett területen tartózkodó személyeket erről tájékoztatni kell, az egészségkárosító hatások megelőzéséhez szükséges teendők egyidejű közlésével, és a feltárt hiányosság megszüntetésére, illetve az egészségkárosító hatás megelőzésére - a hiányosság jellegétől függően - intézkedni kell. Hasonlóképpen, a járványügyi tevékenység körében is definiálja az Eütv. az ÁNTSZ feladatát, amikor is az 56. § (1) bekezdésében deklarálja, hogy a járványügyi tevékenység célja a fertőző megbetegedések, a járványok megelőzése és leküzdése, amelynek érdekében az egészségügyi hatóság többek között az egyén személyes szabadsághoz való jogainak gyakorlását az Eütv-ben törvényben foglaltak szerint korlátozhatja.

Az emberi méltósághoz való jog, és a kegyeleti jog érvényesülése
Az Alkotmányban rögzített emberi méltósághoz való jogból levezethető kegyeleti jog érvényesülésének vizsgálatakor hangsúlyozni kell, hogy az Alkotmánybíróság ítélkezési gyakorlatában az élethez és az emberi méltósághoz való jogot az alkotmányos alapjogok hierarchiájának élére helyezte (23/1990. (X. 31.) AB határozat)
A személyiség szabad kibontakozása, és az általános cselekvési szabadság is alapjai az egyén önrendelkezési jogának, a vallás szabad megválasztásának, és mindezeknek az ember életén túlmutató folyománya lehet az eltemettetés módjára vonatkozó rendelkezés, aminek a hozzátartozók, vagy azok hiányában az eltemettető kötelesek eleget tenni. „Mindazonáltal a hozzátartozók a temetés külsőségeivel, a sírhely megválasztásával is kifejezésre juttatják a meghalt iránti megbecsülésüket, gyászuk nagyságát.” (BH 1997. 525.) A Polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 85. §-ában megfogalmazottaknak a bíróságok ítélkezési gyakorlatuk során egyrészt az elhunyt hozzátartozóinak, tágabb értelemben pedig mindenkinek, akinek az emlékezetében az elhunyt emléke tovább él biztosítanak személyiségi jogi jellegű védelmet, másrészt pedig a meghalt személy emlékét őrzik jó hírnevének, becsületének, emberi méltóságának, magántitkainak és személyes adatainak, továbbá valós gondolatainak a védelme által. (Vö: BH 1996. 250.)
A bírósági gyakorlat által védelmezett érdekkör másik nagy csoportja azonban szorosan a halálhoz kapcsolódik és a végtisztesség megadását, a halott földi maradványainak tiszteletben tartását követeli meg. Így e sajátos személyhez fűződő jog megsértését jelenti a közfelfogás szerint méltatlan körülmények között lebonyolított temetés (BH 1997. 525.), az eltemetett sírhantjának megszüntetése, fejfájának eltávolítása és a sírhelyére más személy temetése (BH 1976. 311.), a síremlék eltávolítása még akkor is, ha a sírhely-használati jog jogosultja rendelkezett ekként (BH 1981. 356.).
Az országgyűlési biztos eddigi gyakorlata is ennek a felfogásnak a szellemében alakult. „A társadalom, az állam és konkrétan a temető-tulajdonos (üzemeltető) kötelessége a temetők védelmének a biztosítására azonban nem csupán abból fakad, hogy a temető és az egyes sírhely (sírbolt, urnafülke, stb.) a kegyeleti jog gyakorlásának a színtere.” (OBH 3855/2005.)
Maga a Ttv. is rendelkezik erről (6.§), amikor a temető tulajdonosának törvényi kötelezettségeként fogalmazza meg a temetői kegyeleti méltóság megőrzését. 
Az önrendelkezési jog élethosszon túlmutató hatásával összefüggésben kell feltárnunk, hogy az emberi méltóságból fakadó önrendelkezési jog konkurál-e más alkotmányos joggal, és ha igen, akkor az önrendelkezési jog ez irányú korlátozása célhoz kötött és arányos-e az elérni kívánt céllal. Az önrendelkezési jog tartalma, ami a konkrét esetkörben arra irányul, hogy az ember életében meghatározhatja azt, hogy hol és miként helyezzék végső nyugalomra, kiürülhet abban az esetben, ha az illető elhunytával végakaratát nem vehetik figyelembe.
E kérdés vizsgálata során fel kell tárni, hogy az egyes, Alkotmányban biztosított különböző alapjogok, és az általuk biztosított azon jog, intézmény vagy cél között, amelyet a korlátozással a jogalkotó érvényre akart juttatni, van-e kollízió. Ezt követően azt kell vizsgálni, hogy a kívánt érték érvényre juttatatása kizárólag a konkrét jogalkotásban megjelenő alapjog-korlátozással megvalósítható-e, azaz elkerülhetetlenül szükséges legyen, végül pedig, hogy az egyébként elkerülhetetlenül szükséges korlátozás az érvényre juttatáshoz szükséges minimális mértéket ne lépje túl, tehát a korlátozással elérni kívánt célhoz képest arányos legyen.
Az országgyűlési biztos gyakorlata szerint alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság akkor állapítható meg, ha az ügyben érintett alkotmányos jog gyakorlása az Alkotmányt sértő korlátozást szenvedett, vagy ennek közvetlen veszélye áll vagy állt fenn. Ez akkor állapítható meg, ha a jogkorlátozás nem az Alkotmány által megengedett célra irányul, illetve ha aránytalan, vagyis túllépi az alkotmányos cél által megkívánt mértéket.  Álláspontom szerint a vizsgált esetben valós a kollízió az önrendelkezési jog, illetve az egészséges környezethez való jog között. A korlátozás célhoz kötöttsége azonban mindenképpen indokolható, hiszen a temetés helyére, illetve módjára vonatkozó rendelkezés csak átmeneti jelleggel, illetve elsősorban a vis major jellegű természeti esemény következtében kiváltott természeti állapot fennállása, másodsorban pedig a vis majorral fenyegetettség idejére érvényes. Az korlátozás arányossága az időtartam, mérték és terület szerint is elfogadható, a szükséges mértéket nem haladja meg. A korlátozás időtartama ugyanis teljes mértékben idomult a korlátozás alapjául szolgáló természeti jelenséghez.  Mivel a Kr. az egész országra kiterjedő hatállyal bír, a területi kiterjedés vizsgálata jelen esetben nem releváns.
A mérték, azaz a betemetést imperatív jelleggel tiltó szabály vizsgálatnál a jogszabály által meghatározott sírgödör-mélységet azért nem vizsgáltam, mert ez szakmai kérdés. Ugyanakkor azt is megállapítom, hogy azok a szakmai megfontolások, amelyek a magas talajvíz miatt kialakult járványveszély elkerülése mögött meghúzódnak, a teljes tilalmon kívül más eszközzel vélhetően nem érhetők el.
A fentiek szellemében megállapítom, hogy az a jogszabályi előírás, és annak következetes, akár hosszú időn át történő tartós alkalmazása, amely magas talajvízszint esetén a koporsós temetkezést megtiltja, az önrendelkezési joggal összefüggésben nem okoz alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot, mert az egészséges környezethez való jog csak ilyen módon érvényesülhet maradéktalanul.

A talajvízszinttel kapcsolatos megállapítások 
A panaszos által előadottak alapján úgy tűnt, – így ez lett vizsgálatom kiindulási alapja is – hogy a magas talajvízszintre vonatkozó jogszabályi rendelkezés következtében kényszerültek a hozzátartozók többletköltség vállalására. Vagy úgy, hogy más temetőben ideiglenesen temettetik el halottjukat, és a víz visszavonulásával exhumáltatják, és a családi sírhelyre helyeztetik át, vagy pedig úgy – ahogyan jelen ügy panaszosa is –, hogy kriptát bérelnek.
Az első esetben az exhumálás díja az, ami többletköltséget okoz, míg a másodikban a kriptabérlési díj. Erre az esetkörre nézve a temető vezetése úgy rendelkezett, hogy a földbe temetés lehetővé válását követő sírboltnyitáskor fizetendő exhumálási díj megfizetése alól mentesíti a hozzátartozókat.
Mindezekből leszűrhető, hogy a többletköltséget okozó exhumálás, illetve kriptabérlés szükségessé válása nem kizárólag a jogszabályi rendelkezésre, hanem az elhunyt végakaratára, illetve a hozzátartozó döntésére is visszavezethető. 
Az Alkotmánybíróság 57/1992. (XI. 4.) AB határozata szerint „a sírhely használatára vonatkozóan megállapodás, polgári jogügylet jön létre a temető fenntartója és a halott eltemetéséről gondoskodó hozzátartozó között, amelyre a Magyar Köztársaság Polgári Törvénykönyvéről szóló 1959. évi IV. törvény rendelkezései az irányadók.”. Mindezzel paralel módon írja elő a Ttv., hogy „a végső nyughely megválasztásában és a temetés lebonyolításában az abban közreműködők és az eltemettetők, az elhunyt életében tett rendelkezésére figyelemmel kötelesek együttműködni.” (Ttv. 1. § (2) bekezdés)
Mindazonáltal le kell szögeznünk, hogy a sírhely megváltása nemcsak abban az értelemben biztosít korlátozott használatot a rendelkezni jogosultnak, hogy jogosultsága meghatározott időtartamra szól, hanem a használat funkcióját tekintve is csak korlátozott lehet, amely során bár a hozzátartozó szempontjából erőteljesebben dominálnak a kegyeleti célok, hasonlóképpen fontos a közegészségügyi funkció is. 
Bár kétségtelen, hogy a magas talajvízszint az akadálya a földbe temetésnek, az önmagában, mint természeti jelenség nem feltétlenül káros, sőt, a természet alakulását tekintve értékelhető pozitív változásnak is, függetlenül attól, hogy egyes – a belvízzel érintett területeken fekvő – temetőknél a terület e célra történő használatának ellehetetlenülésével jár.
Nem véletlenül egyik jellemzője a korábbi magyar temetkezési szokásoknak, hogy a temetőt a település magasabb területein, domboldalban helyezték el. Ennek kialakulásában nemcsak az ősök szellemének a település „feletti” spirituális értelemben vett őrködésének volt szerepe, hanem a talajvízszint ingadozásával kapcsolatos népi megfigyelések is indokolták. „A 18. században a temetőn kívüli temetkezés már csak ritkán fordult elő; pl. Torockóról olvashattuk, hogy sziklába véstek helyet a koporsó számára, vagy a régi Sárréten a vízi emberek a csak csónakkal megközelíthető szigetek emelkedő fái alatt ásták el halottaikat. […] A 18. század végén azután egészségi okokból és helyszűke miatt megindult a temetők kilakoltatása a községek belterületéről a külterületre, sőt, hatósági intézkedések is előírták, hogy a temető mennyire lehetett a községtől […]. Ez a folyamat a múlt század közepével le is zárult.”
A természetnek a sokszor emberi léptéket meghaladó és az ember terveit áttörő erejével szembesít a jelenlegi helyzet is. Nem elegendő azonban mindezt rezignáltan tudomásul venni, és rövid távú alternatív megoldásokat keresni.
Mindenek előtt tényfeltárás szükséges annak megállapítására, hogy az áradáson túl esetleg valamilyen emberi beavatkozás (csatorna befedése, a szomszédos területek másfajta művelési ág alá vonása) okozta-e, illetve járul-e hozzá a magas talajvízszinthez, és annak konstans megmaradásához, és ha igen, ez kiküszöbölhető-e. Mindezek feltárása határolja be és szabja meg a tulajdonos, illetve a kezelő cselekvési szabadságát, hiszen mennyiben ez (a szomszédos területek okozta zavar léte) beigazolódik, a szomszédos területek tulajdonosaival illetve használóival kezdeményezheti a probléma közös megoldását. 
A belvíz és annak a mindennapi életre gyakorolt hatása nem először kerül az országgyűlési biztos látóterébe; ezzel kapcsolatos vizsgálat a korábbi években is folyt. (OBH 2852/1999., OBH 3629/1999., OBH 4953/1999., OBH 4959/1999., OBH 5923/1999., 1970/1999. számú ügyek). Az országgyűlési biztos 2000-ben kiadott – e tárgyban készült – jelentéséhez kapcsolódva utóvizsgálat is folyt, s ennek tapasztalatait fogalmazta meg az OBH 2528/2000. számú jelentésében, a települési belvíz- és csapadékvíz elvezetésének kérdéseiről. E jelentésekből egyértelműen kitűnik, hogy az önkormányzatoknak nem kötelezően ellátandó feladata a vízrendezés és a csapadékvíz elvezetése. A helyi vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény pedig a vízi közüzemi tevékenység körén belül a települési csapadékvíz elvezetés, a helyi vízrendezés és a törvény 4. §-ában előírt egyéb feladatok közül, - amelyek között szerepel a helyi vízrendezés és vízkárelhárítás, az árvíz- és belvízelvezetés feladata is (4. § f) pont), - egyiknek sem biztosít prioritást.
Mindkét vizsgálatban megállapítható volt, hogy a korábbi helyzetfeltárásokhoz képest a települési belvíz-, csapadékvíz elvezetés helyzetében érdemi változás nem történt. Arról, hogy a belvíz-kérdést évek óta látókörében tartja az Alsó-Tisza vidéki Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (ATIKÖVIZIG) is, az igazgatóság honlapján tárolt adatokból is megállapíthatjuk. A vizsgálatommal érintett területtel kapcsolatban pedig kifejezetten arról olvashatunk, hogy „a térség adottságai miatt az árvíz mellett gyakran okoz nagy károkat - különösen a mezőgazdaságnak - az esetenként hatalmas területeket elborító belvíz. Az ellene való védekezést segítő belvíz-elvezető csatornák karbantartása egyre nagyobb gondot okoz. Működési területen 7050 km csatorna van, ebből kizárólagos állami tulajdon 1283 km. […] A belvizek által különösen veszélyeztetett területek nagysága 2812 km², aminek legnagyobb része az árvízi öblözetekbe esik. Különösen veszélyeztetettek az Újszegedi, a Maros bal parti, a Tisza-Maros zugi, a Kurcai, a Vidre-éri és az Algyői belvízrendszerek területei.” Mindezekből arra következtethetünk, hogy a temető állapotát előidéző helyzet nem volt ismeretlen a térség szakemberei, sem pedig a város vezetése előtt.
A vízgazdálkodásról szóló törvény (a továbbiakban: Vgtv.) hatálya többek között a felszín alatti vizekre, arra a létesítményre, amely a vizek lefolyási és áramlási viszonyait, mennyiségét, minőségét, medrét, partját vagy a felszín alatti vizek víztartó képződményeit befolyásolja vagy megváltoztathatja; és arra a tevékenységre, amely a vizek lefolyási és áramlási viszonyait, mennyiségét, minőségét, medrét, partját vagy a felszín alatti vizek víztartó képződményeit befolyásolja vagy megváltoztathatja is kiterjed. (Vgtv 1. §) Ezzel kapcsolatban a települési önkormányzat feladata a helyi vízrendezés és vízkárelhárítás, az árvíz- és belvízelvezetés. (Vgtv. 4. § (1) f) pont) A Vgtv. 2. § d) pontja szerint pedig a hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény szerint nem közművel összegyűjtött szennyvizek ártalom mentes elhelyezésének szervezéséről és ellenőrzéséről.
A fentiek függvényében az önkormányzat terveiben szereplő ún. „drén” csövezés környezetileg káros, tekintve, hogy a szomszédos területekről a leszívott területre átszivárgó víz azokon vízveszteséget okozhat, s környezetkárosító hatása lehet. Az erről való döntés, mint ahogyan a szűnni nem akaró belvíz okainak feltárása is szakértő (vízügyi igazgatóság) bevonásával kell, hogy megszülessen.
Továbbá, a temető alatt felgyülemlett víz elvezetése a környezetkárosító hatás kiküszöbölésén túli indok alapján, nevezetesen a közegészség védelmére hivatkozással is veszélyes megoldás. Az Eütv. 46. §-a generális jelleggel és imperatív módon tartalmazza, hogy a talajt, a vizeket és a levegőt nem szabad fertőzni, illetőleg olyan mértékben szennyezni, amely közvetlenül vagy közvetve az ember egészségét veszélyezteti. A temető alatti víz – amelyben bomló anyagok, emberi maradványok lehetnek – elvezetése nemcsak anyagilag ró vélhetően óriási terhet a munkálatokat végeztetőre, hanem járványügyi és közegészségügyi szempontból is körültekintő odafigyelést, és az illetékes szakmai szervek konstans együttműködését és felügyeletét is igényli a folyamat megtervezésétől annak kivitelezéséig. A bomló, emberi eredetű anyagokkal szennyezett talajvíz nem szakszerű elvezetése ugyanis rendkívül sok ember egészségét és életét is veszélyeztetheti.
A helyzet megoldását az is sürgeti, hogy az idő előre haladásával és a halálesetek számának elkerülhetetlen növekedésével betelnek a szabad kripták, tehát a holttestek ideiglenes tárolása is egyre nehezebben lesz megoldható. Mindez idővel áthidalhatatlan gyakorlati problémát okoz.

Összegzés
A jogalkotó megfontoltan, szakmai véleményekre alapozva fogalmazta meg azt az előírást, hogy a talajvíznek legalább két és fél méterre kell lennie ahhoz, hogy a közre nézve is biztonságos módon lehessen földbe temetni.
Ha a vizsgált temetőben a talajvízszint kérdése nem oldható meg, és a temető belátható időn belül nem hozható olyan állapotba, hogy alkalmas legyen eredeti funkciói közül a temetés betöltésére, akkor meg kell fontolni a koporsós földbe temetések megtiltását, és csak meghatározott temetkezési típusok végzésének engedélyezését (például urnasírba temetés). Ezt megelőzően természetesen az önkormányzatra hárul az a feladat, hogy szakértők bevonásával vizsgálatokat végeztessen, és döntsön arról, hogy a terület a továbbiakban is alkalmas-e temetkezési funkció betöltésére.
Annak ellenére, hogy „a temető - tulajdonviszonyoktól függetlenül - speciális tulajdoni tárgynak tekinthető, amely az egyéni és társadalmi kegyeleti érzés kifejezésére, gyakorlására szolgáló - jellegében a templomokhoz és más kegyhelyekhez, kultikus helyekhez hasonló -különleges terület”, be kell látnunk, hogy a kegyeleti érzésen felülemelkedve, és a természet szabta keretekhez alkalmazkodva, cselekvéseinket a közegészség védelme érdekében kell alakítanunk.
Ami a sírhellyel rendelkezők kegyeleti jogát és vagyoni érdekeit illeti, azzal kapcsolatban elmondható, hogy csakúgy, mint az alapjogok, maguk az alanyi jogok is korlátozhatók a közerkölcs, a közbiztonság, és jelen esetben relevánsan a közegészségügy indokaira hivatkozással. A köz, a társadalom e nyomós érdekei miatt az egyén érzelmi, kegyeleti jogai és az egyén végrendelkezési szabadsága is korlátok közé kerülhet, mint ahogyan a természet törvénye is objektív korlátot szabott érvényesülésük elé, és amely előtt mind a végakarat, mind a kegyeleti jog, mind a hozzátartozók érdekének érvényesülése meg kell hogy hajoljon. Az 1993. XXXI törvénnyel kihirdetett Emberi Jogok Európai Egyezményének 8. cikkely is hasonlóképpen fogalmaz, amikor azt mondja, hogy a magán- és családi élet tiszteletben tartásához való jog gyakorlásába hatóság csak a törvényben meghatározott, olyan esetekben avatkozhat be, amikor az egy demokratikus társadalomban a nemzetbiztonság, a közbiztonság, […] a közegészség vagy az erkölcsök védelme, avagy mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges.
A koporsó vízbe eresztése szintén – bár lelkileg megterhelő lehet hang- és látványhatásában, elsősorban mégsem esztétikai vagy kegyeleti kérdés – nagyon komoly egészségügyi, közegészség és járványügyi következményekkel járhat. A probléma továbbá nemcsak akkor merül fel, ha temetéskor a talajvíz szintje magas, hanem azt követően is fenyegethet, amikor már a temetések megtörténtek. 

Felhívás
A vizsgálat során alkotmányos joggal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg, azonban a temető jelenlegi állapota, illetve a jövőben adódó problémák több szintű, összehangolt és komplex intézkedési tervet igényelnek, amelyre több szervet hívok fel az alábbiak szerint.
Felkérem Szeged Megyei Jogú Város polgármesterét, hogy a jelentésemben foglaltakat is figyelembe véve és az egyes szakhatóságok és civil szervezetek bevonásával, továbbá azzal, hogy a jelentésemet hozzáférhetővé teszi a városi közgyűlés tagjai számára, keressen megoldást a temető további sorsával kapcsolatban, és az adottságoknak megfelelően dolgozzon ki alternatívát a koporsós temetések megoldására.
Jelentésemet megküldöm továbbá az Alsó-Tisza vidéki Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság igazgatójának, és felkérem, hogy amennyiben azt szükségesnek tartja, folytasson vizsgálatot a Szegedi Belvárosi Temető, illetve az igazgatóság illetékességi területén lévő belvízzel érintett egyéb temetőkkel kapcsolatban, és nyújtson szakmai segítséget az érintett temetőfenntartóknak.
Hivatkozással arra, hogy a vizsgált jelenség nem csupán Szegeden okoz problémát, hanem országos szinten több helyütt, s az Alföldön különösképp, felkérem a belügyminisztert, az egészségügyi, a környezetvédelmi és vízügyi, valamint a földművelésügyi és vidékfejlesztési minisztert, hogy a jelentésben foglalt, tárcájukat érintő megállapításokkal kapcsolatban adjanak ki tájékoztatást, illetve ismertessék a feltárt probléma megoldásában való intézkedési lehetőségeket.
Végül felkérem a Miniszterelnöki Hivatalt vezető minisztert, hogy a fenti minisztériumok között kezdeményezzen együttműködést a vizsgálatom során érintett probléma országos szintű megoldására.
Budapest, 2006. február 21.
Lenkovics Barnabás

Melléklet: Alkalmazott jogszabályok

Emberi Jogok Európai Egyezménye
8. Cikk - Magán- és családi élet tiszteletben tartásához való jog
1. Mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét, lakását és levelezését tiszteletben tartsák.
2. E jog gyakorlásába hatóság csak a törvényben meghatározott, olyan esetekben avatkozhat be, amikor az egy demokratikus társadalomban a nemzetbiztonság, a közbiztonság vagy az ország gazdasági jóléte érdekében, zavargás vagy bűncselekmény megelőzése, a közegészség vagy az erkölcsök védelme, avagy mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges.

1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról
8. § (1) A települési önkormányzat feladata a helyi közszolgáltatások körében különösen: a településfejlesztés, a településrendezés, az épített és természeti környezet védelme, a lakásgazdálkodás, a vízrendezés és a csapadékvíz elvezetés, a csatornázás, a köztemető fenntartása, a helyi közutak és közterületek fenntartása, helyi tömegközlekedés, a köztisztaság és településtisztaság biztosítása; gondoskodás a helyi tűzvédelemről, közbiztonság helyi feladatairól; közreműködés a helyi energiaszolgáltatásban, a foglalkoztatás megoldásában; az óvodáról, az alapfokú nevelésről, oktatásról, az egészségügyi, a szociális ellátásról, valamint a gyermek és ifjúsági feladatokról való gondoskodás; a közösségi tér biztosítása; közművelődési, tudományos, művészeti tevékenység, sport támogatása; a nemzeti és etnikai kisebbségek jogai érvényesítésének a biztosítása; az egészséges életmód közösségi feltételeinek elősegítése.
(4) A települési önkormányzat köteles gondoskodni az egészséges ivóvízellátásról, az óvodai nevelésről, az általános iskolai oktatásról és nevelésről, az egészségügyi és a szociális alapellátásról, a közvilágításról, a helyi közutak és a köztemető fenntartásáról; köteles biztosítani a nemzeti és az etnikai kisebbségek jogainak érvényesülését.
9. § (1) Az önkormányzat jogi személy. Az önkormányzati feladat- és hatáskörök a képviselő-testületet illetik meg. A képviselő-testületet a polgármester képviseli.
(2) Az önkormányzati feladatokat a képviselő-testület és szervei: a polgármester, a képviselő-testület bizottságai, a részönkormányzat testülete, a képviselő-testület hivatala látják el.
(4) A képviselő-testület a feladatkörébe tartozó közszolgáltatások céljából önkormányzati intézményt, vállalatot, más szervezetet (a továbbiakban együtt: intézmény) alapíthat, kinevezi a vezetőiket. 1993. december 31. napját követően vállalat már nem létesíthető, gazdasági vállalkozás céljára a képviselő-testület gazdasági társaságot alapíthat, vagy szövetkezet alapítását kezdeményezheti.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
3. § E törvény alkalmazásában
h) egészségügyi hatóság: az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) illetékes szerve;
44. § (1) A települések, épületek, létesítmények, műtárgyak tervezése, létesítése, rendezése, használata, üzemeltetése, átalakítása, felújítása és megszüntetése, illetve berendezéseinek működtetése, valamint a közlekedési eszközök gyártása és használata során érvényesíteni és ellenőrizni kell a közegészségügyi előírásokat.
(2) A köz- és magánterületeket a közegészségügyi követelményeknek megfelelő állapotban kell tartani. Erről a tulajdonos, illetőleg a használó gondoskodik.
45. § (1) A környezet- és település-egészségügy feladata a környezet egészségkárosító hatásainak vizsgálata és a megelőzés lehetőségeinek feltárása.
(2) Az (1) bekezdés szerinti tevékenység keretében rendszeresen vizsgálni kell a talaj, a felszíni és felszín alatti vizek, valamint az ivóvíz, továbbá a kültéri és belső téri levegő szennyezettségét, a szennyvízelvezetés és a szilárd hulladékok elhelyezésének állapotát, valamint mindezek egészségkárosító tényezőit, a környezeti zaj-, rezgés- és fényártalmakat, a hőmérsékleti és a légnyomás okozta ártalmakat, az ionizáló és nem ionizáló sugárzások mértékét és egészségkárosító hatását.
(3) Ha valamely környezeti tényező szintje meghaladja az egészségügyi határértéket, az érintett területen tartózkodó személyeket erről tájékoztatni kell, az egészségkárosító hatások megelőzéséhez szükséges teendők egyidejű közlésével. A feltárt hiányosság megszüntetésére, illetve az egészségkárosító hatás megelőzésére - a hiányosság jellegétől függően - intézkedni kell.
(4) A környezet- és település-egészségügyi tevékenység körében
a) meg kell ismertetni a lakossággal azokat a környezetszennyező tevékenységeket, amelyekkel a saját és mások egészségét veszélyeztethetik, továbbá azokat az egészséges környezetet veszélyeztető körülményeket, illetve tényeket, amelyek felismerése általánosan elvárható, és ezek bejelentésének módját,
b) ki kell alakítani a környezeti hatásokkal összefüggő egészségkárosodások illetve megbetegedések bejelentési rendszerét.
46. § A talajt, a vizeket és a levegőt nem szabad fertőzni, illetőleg olyan mértékben szennyezni, amely közvetlenül vagy közvetve az ember egészségét veszélyezteti.

56. § (1) A járványügyi tevékenység célja a fertőző megbetegedések, a járványok megelőzése és leküzdése, valamint az emberi szervezet fertőző betegségekkel szembeni ellenállóképességének fokozása.
(2) Az (1) bekezdésben foglaltak megvalósítása érdekében
a) az egészségügyi hatóság
aa) az egyén személyes szabadsághoz való jogainak gyakorlását az e törvényben foglaltak szerint korlátozhatja,
ab) a betegek jogait az e törvényben foglaltak szerint korlátozhatja,
ac) a természetes és jogi személyeket, továbbá a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezeteket az e törvényben meghatározott intézkedések tűrésére, illetve megtételére kötelezheti;
b) a kötelező járványügyi intézkedést foganatosító egészségügyi szolgáltató a betegek jogait az e törvényben foglaltak szerint korlátozhatja.
(3) Kötelező járványügyi intézkedés foganatosításához nincs szükség a beteg beleegyezésére, azonban a beteget - az eset körülményeihez képest - ekkor is megilleti a tájékoztatáshoz való jog.
(4) Az 57-74. §-ok alkalmazásában fertőző betegen a fertőző betegségre gyanús személyt is érteni kell. Fertőző betegségre gyanús személy az, aki az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott fertőző betegségben szenvedő személlyel, annak használati eszközével, váladékával érintkezett, illetve a fertőzés terjedési módjából adódóan feltételezhető, hogy a fertőző betegség kórokozója a szervezetébe került.

1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről
1. § (1) A tisztességes és méltó temetés, valamint a halottak nyughelye előtt a tiszteletadás joga mindenkit megillet.
(2) A végső nyughely megválasztásában és a temetés lebonyolításában az abban közreműködők és az eltemettetők, az elhunyt életében tett rendelkezésére figyelemmel kötelesek együttműködni.
6. § (1) A temető tulajdonosának feladata a temető tárgyi és infrastrukturális létesítményeinek, zöldfelületeinek, valamint sírhelytábláinak megépítése, illetőleg kialakítása.
(2) A temető tulajdonosának feladata a temető kegyeleti méltóságának őrzése.
(3) A temető tulajdonosa - ha nemzetközi szerződés másként nem rendelkezik - köteles a temető fenntartásáról, továbbá üzemeltetéséről gondoskodni. E feladatait saját maga, illetve - szerződés alapján - gazdálkodó szervezet útján is elláthatja.
(4) Köztemető esetében a temető használatának rendjéről önkormányzati rendeletben, egyéb temetők esetében temetőszabályzatban kell rendelkezni.

145/1999. (X. 1.) Korm. rendelet az 1999. évi XLIII. törvény végrehajtásáról
1. § (1) Koporsós földbetemetés céljára temetőt vagy temetkezési emlékhelyet (a továbbiakban együtt: temető) létesíteni, vagy bővíteni, illetőleg ezekben sírmélyítést végezni csak olyan területen lehet, ahol a talajvíz legmagasabb szintje a talajszint alatt 2,50 m-nél nem emelkedik magasabbra. Temetési helyen koporsós temetést mindaddig nem lehet végezni, amíg a talajvíz legmagasabb szintje a talajszint alatt 2,50 méternél magasabb.

1995. évi LVII. törvény a vízgazdálkodásról
1. § (1) A törvény hatálya
a) a felszín alatti és a felszíni vizekre (a továbbiakban: vizek), a felszín alatti vizek természetes víztartó képződményeire, illetőleg a felszíni vizek medrére és partjára;
b) arra a létesítményre, amely a vizek lefolyási és áramlási viszonyait, mennyiségét, minőségét, medrét, partját vagy a felszín alatti vizek víztartó képződményeit befolyásolja vagy megváltoztathatja;
c) arra a tevékenységre, amely a vizek lefolyási és áramlási viszonyait, mennyiségét, minőségét, medrét, partját vagy a felszín alatti vizek víztartó képződményeit befolyásolja vagy megváltoztathatja;
d) a vizek hasznosítására, hasznosíthatóságának megőrzésére és a vízkészletekkel való gazdálkodásra;
e) a vizek megismeréséhez, állapotának feltárásához szükséges mérésre, adatok gyűjtésére, feldolgozására, szolgáltatására és felhasználására (a továbbiakban: vízrajzi tevékenység), valamint a vizek állapotának értékelésére, kutatására;
f) a vízkárok elleni védelemre és védekezésre,
továbbá a c)-f) pontokban megjelölt tevékenységeket folytató természetes és jogi személyekre, ezek jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaságaira terjed ki.
(2) A nemzetközi együttműködésből adódó vízgazdálkodási feladatok ellátására e törvény hatálya annyiban terjed ki, amennyiben nemzetközi szerződés eltérően nem rendelkezik.
(3) A vizek védelmével összefüggő - e törvényben nem szabályozott - követelményekről és feladatokról külön törvény rendelkezik.
(4) A külön meghatározást igénylő fogalmak jegyzékét az 1. számú melléklet tartalmazza.
A vizekkel és vízilétesítményekkel összefüggő feladatok
2. § (1) Az állami feladatok:
a) a vízgazdálkodás országos koncepciójának és ezen koncepció egyes részterületeit érintő, a vizek külön jogszabályban megfogalmazott jó állapotának elérését szolgáló intézkedések programjának, valamint a vízkészletek védelmét és fenntartható használatát szolgáló finanszírozási és költséggazdálkodási politikának, az árpolitikának a kialakítása, továbbá a Nemzeti Környezetvédelmi Programmal összhangban lévő nemzeti programok kialakítása, jóváhagyása, vízgyűjtő-gazdálkodási terv készítése;
b) az állami vízgazdálkodási közfeladatok tekintetében az a) pontban említettek végrehajtásának megszervezése;
c) a nemzetközi együttműködésből adódó vízügyi feladatok ellátása;
d) a lehetséges víznyerő területek távlati ivóvízbázissá nyilvánítása, és ezen vízbázisok vízkészletének felhasználható állapotban tartása;
e) a vízimunkák és vízilétesítmények műszaki tervezésével, kivitelezésével, továbbá üzemeltetésével összefüggő szabályozási feladatok ellátása;
f) a vízügyi igazgatási és ennek keretében hatósági feladatok szabályozása;
g) az állami hatósági feladatok ellátása;
h) az állami tulajdonban lévő közcélú vízilétesítmények működtetése, a koncessziós pályázat kiírása, elbírálása és a koncessziós szerződés megkötése;
i) a vízgazdálkodáshoz szükséges adatgyűjtés elrendelése;
j) a vízrajzi tevékenység ellátása és szabályozása, a vízkészletek mennyiségi és minőségi számbavétele;
k) a vizek kártételei elleni védelem érdekében a vízkárelhárítási tevékenység szabályozása, szervezése, irányítása, ellenőrzése, a helyi közfeladatokat meghaladó védekezés.
(2) Az (1) bekezdésben felsorolt feladatok közül az a), az f) és az i) pontban említetteket a Kormány; a b), a c), a d) és a k) pontban említetteket a vízgazdálkodásért felelős miniszter (a továbbiakban: miniszter) és - a Kormány által meghatározott munkamegosztás szerinti rendben - az érdekelt miniszter együttesen; az e), a g), a h) és a j) pontokban említetteket a miniszter látja el.
3. § (1) A vizekkel és a vízilétesítményekkel összefüggő állami feladatok körében az igazgatási tevékenységeket (a továbbiakban: vízügyi igazgatás) - a 2. § (2) bekezdésében megjelölt munkamegosztásra is figyelemmel - a miniszter az állami vízügyi igazgatási szervezet (a továbbiakban: vízügyi igazgatási szervezet) útján végzi.
(2) A vízügyi igazgatási szervezet részei a miniszter által irányított ágazati minisztérium, valamint az e célra létrehozott központi és területi szervek.
(3) A vízügyi igazgatási szervezet látja el - a mezőgazdasági vízgazdálkodási célokat szolgáló vizek és vízilétesítmények kivételével - azoknak az állam tulajdonában lévő vizeknek és vízilétesítményeknek a kezelését, amelyek nem minősülnek az állam vállalkozói vagyonának, és így más gazdálkodó szervezet használatába nem adhatók. A mezőgazdasági vízgazdálkodási célokat szolgáló vizek és vízilétesítmények tekintetében a kezelésről a mezőgazdasági vízszolgáltatás és vízkárelhárítás feladatait ellátó miniszter gondoskodik.
(4) A vízügyi igazgatási szervezet feladat- és hatáskörét a Kormány, az illetékességi, illetve működési területét a miniszter rendeletben állapítja meg.
4. § (1) A települési önkormányzat feladata:
a) a helyi vízi közüzemi tevékenység fejlesztésére vonatkozó - a vízgazdálkodás országos koncepciójával és a jóváhagyott nemzeti programokkal összehangolt tervek kialakítása és végrehajtása;
b) a helyi víziközművek működtetése, a koncessziós pályázat kiírása, elbírálása és a koncessziós szerződés megkötése;
c) a közműves vízellátás körében a települési közműves vízszolgáltatás korlátozására vonatkozó terv jóváhagyásáról és a vízfogyasztás rendjének megállapításáról való gondoskodás;
d) a vízgazdálkodási feladatokkal kapcsolatos önkormányzati hatósági feladatok ellátása;
e) a természetes vizek fürdésre alkalmas partszakaszainak és azzal összefüggő vízfelületének kijelölése;
f) a helyi vízrendezés és vízkárelhárítás, az árvíz- és belvízelvezetés.
(2) A települési önkormányzat - a vízgazdálkodási tevékenységek, mint közfeladatok (közszolgáltatások) körében - köteles gondoskodni:
a) a települések lakott területén az ivóvízminőségű vízre vonatkozó előírásoknak megfelelő ivóvízellátásról;
b) a 2000 lakosegyenértékkel jellemezhető szennyvízkibocsátás feletti szennyvíz-elvezetési agglomerációt alkotó településeken a keletkező használt vizek (szennyvizek) szennyvízelvezető művel való összegyűjtéséről, tisztításáról, a tisztított szennyvíz elvezetéséről, illetőleg a más módon összegyűjtött szennyvíz, továbbá a szennyvíziszap ártalommentes elhelyezésének megszervezéséről;
c) a b) pontban meghatározott feladatok ellátásáról a lakosegyenértéktől függetlenül azokon a területeken, amelyeket a vízbázisok, távlati vízbázisok, valamint az ivóvízellátást szolgáló vízilétesítmények védelméről, továbbá a felszín alatti vizek minőségét érintő tevékenységekkel összefüggő egyes feladatokról szóló jogszabályok határoznak meg;
d) a hulladékgazdálkodásról szóló külön törvény szerint nem közművel összegyűjtött szennyvizek ártalom mentes elhelyezésének szervezéséről és ellenőrzéséről.
(3) Az (1) bekezdésben felsorolt feladatok - a külön jogszabályokban a polgármester, illetve a jegyző hatáskörébe utalt feladatok kivételével - a képviselő-testület, a főváros esetében a fővárosi önkormányzat képviselő-testületének hatáskörébe tartoznak.
7/A. § (1) A települési önkormányzatok a 4. § (2) bekezdés b) pontjában meghatározott feladataikat a szennyvíz-elvezetési agglomerációk keretében látják el.
(2) A 4. § (2) bekezdés b) pontjában foglaltak végrehajtására a Kormány nemzeti programot készít, és annak keretében határolja le és jelöli ki a szennyvíz-elvezetési agglomerációkat.
(3) Meglévő szennyvíz-elvezetési agglomerációnak kell tekinteni - függetlenül attól, hogy egyetlen vagy több kapcsolt települési szennyvíz-csatornázási alrendszer a vizsgálat tárgya - a szennyvíz-elvezetési agglomerációk lehatárolásáról és települési jegyzékéről szóló kormányrendelet hatálybalépésekor már üzemelő vagy vízjogi létesítési engedély alapján épülő rendszereket.
(4) A szennyvíz-elvezetési agglomeráció lehatárolása során az alábbi szempontok irányadók:
a) környezetvédelmi és közegészségügyi, járványügyi (vízbázisvédelmi, befogadó vízminőségvédelmi),
b) természet- és tájvédelmi,
c) domborzati,
d) klimatikus hidrológiai és hidrogeológiai,
e) gazdasági (településszerkezeti, településfejlesztési),
f) műszaki,
g) üzemeltetési,
h) társadalmi,
i) idegenforgalmi
adottságok.
(5) A kijelölt szennyvíz-elvezetési agglomerációk szükség szerinti módosítását a Kormány kétévente a (2) bekezdésben említett program felülvizsgálata keretén belül végzi el.
16. § (1) A vizek kártételei elleni védelem érdekében szükséges feladatok ellátása - a védőművek építése, fejlesztése, fenntartása, üzemeltetése, valamint a védekezés - az állam, a helyi önkormányzatok, illetve a károk megelőzésében vagy elhárításában érdekeltek kötelezettsége.
(2) A vízügyi igazgatási szervezet feladata - a mezőgazdasági vízgazdálkodási célokat szolgáló vízilétesítmények kivételével - a folyók vízkárelhárítási célú szabályozása, a kettőnél több települést szolgáló vízkárelhárítási létesítmények - az árvízvédelmi fővédvonalak, vízkárelhárítási célú tározók, belvízvédelmi főművek (a továbbiakban: védművek) - építése, ezek, valamint az állam kizárólagos tulajdonában lévő védművek fenntartása és fejlesztése, továbbá azokon a védekezés ellátása. A mezőgazdasági vízgazdálkodási célokat szolgáló vízilétesítmények esetében a feladat ellátásáról a mezőgazdasági vízszolgáltatás és vízkárelhárítás feladatait ellátó miniszter gondoskodik.
(3) A vízügyi igazgatási szervezet területi szervének vízkárelhárítással összefüggő feladata;
a) a vízkárelhárítás műszaki, igazgatási teendőinek irányítása, illetőleg ellátása;
b) a védőművek építése, fejlesztése, illetve az építés, fejlesztés összehangolása;
c) a védekezés területi tervezése, szervezése, szakmai irányítása;
d) a helyi önkormányzatok vízkár-elhárítási tevékenységének szakmai irányítása;
e) a helyi önkormányzatok számára a vizek kártételei elleni védelemmel összefüggő, a közigazgatási feladatok ellátásához szükséges tervek elkészítéséhez adatok szolgáltatása;
f) a vízitársulatok vízkár-elhárítási tevékenységének szakmai irányítása;
g) a vizek kártételei elleni védelemmel kapcsolatos tájékoztatás.
(4) A helyi önkormányzatok feladata:
a) a legfeljebb két település érdekében álló védőművek létesítése, a helyi önkormányzat tulajdonában lévő védőművek fenntartása, fejlesztése és azokon a védekezés ellátása;
b) a település belterületén a patakok, csatornák áradásai, továbbá a csapadék- és egyéb vizek által okozott kártételek megelőzése - kül- és belterületi védőművek építésével - a védőművek fenntartása, fejlesztése és azokon a védekezés ellátása;
c) a vizek kártételei elleni védelemmel összefüggő - külön jogszabályban meghatározott - feladatok ellátása.
(5) A vizek kártételei elleni védelem érdekében szükséges állami vagy helyi önkormányzati feladatkörbe nem tartozó tevékenységek ellátása az érdekelt tulajdonosok, illetve az ingatlant egyéb jogcímen használók feladata.
18. § (1) Ha a vizek előre nem látható események (így például baleset, természeti katasztrófa, bűncselekmény, radioaktív szennyezés) vagy ismeretlen ok miatt rendkívüli mértékben elszennyeződnek vagy elszennyeződhetnek, s ennek következtében a vízellátás, a gyógyászati, az üdülési és sportcélú, valamint az egyéb vízhasznosítás a lakosság egészségét, életét, a gazdaságot és a környezetet súlyosan és közvetlenül veszélyezteti, a keletkező károk megelőzése, elhárítása, illetve mérséklése (a továbbiakban: vízminőségi kárelhárítás) minden érintett kötelezettsége.
(2) A vízminőségi kárelhárítással összefüggő feladatokat a Kormány rendeletben állapítja meg.
19. § (1) A vízminőségi kárelhárítás műveleti irányítása, végrehajtása a vízügyi igazgatási szervezet területi szervének a feladata.
(2) Aki a vízminőség romlását és az ezzel összefüggő közvetlen veszélyt, illetve veszélyhelyzetet előidézte, a vízminőségi kár elhárításában és a veszélyeztetett állapot megszüntetésében - a külön jogszabályban foglaltak szerint - köteles közreműködni.
(3) A (2) bekezdés alkalmazása szempontjából károkozónak minősül a halászati jog gyakorlója, ha a halpusztulás és az azzal okozott vízminőségi kár a halászatra vonatkozó előírások megszegésével és nem vízszennyezés, illetve vízminőségromlás miatt következett be.
(4) A vízminőségi kárelhárítással - a védekezés ellátásával, az egyéb környezeti károk elhárításával, illetve a szükségvízellátással - kapcsolatos költségek a károkozót terhelik.
(5) Ha a károkozó ismeretlen, a kárelhárítás költségeit az elszennyeződött víz vagy vízilétesítmény tulajdonosa viseli.

2000. évi XLIII. törvény a hulladékgazdálkodásról
2. § (1) A törvény hatálya kiterjed
c) a szennyvizekre, kivéve a folyékony hulladékot,
d) folyékony hulladék: az a hulladékká vált folyadék, amelyet nem vezetnek el, és nem bocsátanak ki szennyvízelvezető hálózaton, illetve szennyvíztisztító telepen keresztül;
20. § (1) Az ingatlan tulajdonosa, birtokosa vagy használója (a továbbiakban együtt: ingatlantulajdonos) köteles az ingatlanán keletkező, az ideiglenes tárolásra szolgáló (közműpótló) létesítmények, berendezések ürítéséből származó, illetve közüzemi csatornahálózatba vagy más módon befogadóba vagy szennyvíztisztítóba nem vezetett települési folyékony hulladékot, valamint a települési szilárd hulladékot a külön jogszabályban előírtak szerint gyűjteni, továbbá az annak begyűjtésére feljogosított hulladékkezelőnek átadni.
(4) Azok a gazdálkodó szervezetek, amelyek a környezetvédelmi, természetvédelmi és vízügyi felügyelőség (a továbbiakban: felügyelőség) által engedélyezett - települési hulladék ártalmatlanítására alkalmas - hulladékkezelési berendezéssel, létesítménnyel rendelkeznek, az (1) bekezdés szerinti kötelezettség alól mentesülnek, ha a tevékenységük során képződött települési hulladékuk ártalmatlanításáról ezekben a berendezésekben, létesítményekben gondoskodnak.
(2) A hulladékgazdálkodási igazgatás feladatait a Kvt., valamint az e törvény és más jogszabályok rendelkezései alapján a környezetvédelmi és vízügyi miniszter irányítása alatt álló hivatali szervezet, az Országos Környezetvédelmi, Természetvédelmi és Vízügyi Főfelügyelőség (a továbbiakban: Főfelügyelőség), az Országos Környezetvédelmi, Természetvédelmi és Vízügyi Főigazgatóság (a továbbiakban: Főigazgatóság), a felügyelőségek, az igazgatóságok, illetőleg a települési önkormányzat és szervei, valamint a jegyzők látják el.

1959. évi IV. törvény  a Polgári Törvénykönyvről
85. § (1) A személyhez fűződő jogokat - a (2) és a (3) bekezdésben foglalt kivételekkel - csak személyesen lehet érvényesíteni. A korlátozottan cselekvőképes személy a személyhez fűződő jogai védelmében maga is felléphet.
(2) A cselekvőképtelen személyhez fűződő jogok védelmében törvényes képviselője, az ismeretlen helyen távollevő személyhez fűződő jogok védelmében pedig hozzátartozója vagy gondnoka léphet fel.
(3) Meghalt személy emlékének megsértése miatt bírósághoz fordulhat a hozzátartozó, továbbá az a személy, akit az elhunyt végrendeleti juttatásban részesített. Ha a meghalt személy (megszűnt jogi személy) jó hírnevét sértő magatartás közérdekbe ütközik, a személyhez fűződő jog érvényesítésére az ügyész is jogosult.
(4) Ha a jogsértést valószínűsítették, és a késedelem jóvá nem tehető kárral járhat, a bíróság ideiglenes intézkedést tehet; ennek során elrendelheti a jogsértés eszközének bírósági zár alá vételét is.