Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 5124/2005. számú ügyben

Előadó: dr. Juhász Orsolya

Az eljárás megindulása
A panaszos az Országgyűlési Biztos Hivatalához eljuttatott beadványában T. Város Önkormányzata eljárását sérelmezte. Kifogásolta, hogy a katolikus templom nagy harangja a gépi működtetés felszerelése óta hajnali 5 órától óránként 5-6 percig működik, mely lehetetlenné teszi a közelben lakók pihenését. A panaszos jelezte, hogy 2003. év júliusában az önkormányzathoz fordult, azonban érdemi előrelépés az ügyben nem történt. Azt várja az ombudsmani vizsgálattól, hogy 6 óránál hamarabb lehetőleg ne harangozzanak, és a 6 és 7 órás harangozás idejét 5-6 percről maximum 1-2 percre korlátozzák, csökkentve a hangerejét is.
A vallásszabadsághoz, az egészséges környezethez, a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, valamint a tulajdonhoz való alkotmányos jogok érintettsége miatt az ügyben vizsgálatot indítottam, mely során több, a kifogással összefüggő kérdésemre kértem választ az önkormányzat jegyzőjétől.
Segítségkérés céljából megkerestem az Esztergom-Budapesti Érseket, a Környezetvédelmi- és Vízügyi-, valamint az Igazságügyi Minisztereket is, akiktől a fenti, új és szokatlan jelenséggel – a harangozás kifogásolásával – összefüggésben kértem álláspontjuk kifejtését.
 
Az érintett alkotmányos jogok 
1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
57. § (5) A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.
60. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára. (2) Ez a jog magában foglalja a vallás vagy más lelkiismereti meggyőződés szabad megválasztását vagy elfogadását, és azt a szabadságot, hogy vallását és meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon akár egyénileg, akár másokkal együttesen nyilvánosan vagy magánkörben kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolhassa vagy taníthassa (3) A Magyar Köztársaságban az egyház az államtól elválasztva működik.

Kapcsolódó jogszabályok 
1957. évi IV. törvény az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló (Áe.)
2004. évi CXL. tv. a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól
1990. évi IV. tv. a lelkiismereti és vallásszabadságról, valamint az egyházakról (Lvtv.)
2006. évi XXXVIII. tv. a szellemi kulturális örökség megőrzéséről szóló UNESCO Egyezmény kihirdetéséről

A megállapított tényállás
A panaszos 2003. július 31-én írásban fordult az önkormányzathoz kifogása miatt. Abban kérte az önkormányzat segítségét, hogy kötelezze a katolikus egyház alkalmazottját a hajnali 4-5 perces időtartamú harangozás beszüntetésére, illetve, hogy a harangozás időtartamát 22 és 8 óra között 20-30 másodpercre csökkentse le. Előadta, hogy a harangozás – a fent sérelmezett módon – 2003. július eleje óta történik. Indoklásként közölte, hogy „mind több munkahely megszűnésével a környékbéli lakók közül is többen más városba járnak dolgozni, így a megnövekedett fizikai terhelés kipihenésére nincs lehetőségük a reggel 5 órakor kezdődő 4-5 perces harangozás miatt.” 
A jegyző a kérelemmel 2003. augusztus 11-én a préposthoz fordult, és a fenti kérések továbbításán túl kérte, hogy „amennyiben az lehetséges, csökkentsék a harangozás hangerejét és idejét.” 2003. szeptember 10-én a jegyző írásban a panaszoshoz fordult, és kérte, írásban tájékoztassa arról, hogy történt-e változás, és megszűnt-e a sérelmezett gyakori harangozás. A rendelkezésemre álló iratok szerint a panaszos ezzel összefüggésben jelezte az önkormányzat jegyzőjének, hogy „nem történt változás”. A fentieken túl, egyéb dokumentum (határozat, végzés stb.) a panasszal összefüggésben az önkormányzatnál nem keletkezett.
A panaszos ezek után, 2005. szeptember 6-án kelt beadványában a harangozás, mint „hajnali zajkeltés” miatt fordult az országgyűlési biztoshoz, sérelmezve a jegyző eljárását is.
Megkeresésemre a jegyző közölte, hogy a katolikus templom harangját 1982 óta működtetik elektromos vezérléssel. A hajnali harangozás 1724 óta van, XIII. Benedek pápa rendelete el. A harangozás rendjével kapcsolatban előadta, hogy jelenleg hajnali 5-kor van az első harangozás, majd délben és este 7 órakor, illetve a nyári időszakban 8 órakor. A misekezdés előtt fél órával is van harangozás.

A megkeresett szervek álláspontja
1. Az Esztergom-Budapesti Érsek a harangok használatával kapcsolatban kifejtette, hogy „a templomoknak és a nyilvános kápolnáknak az egyházi jog szerint ősidők óta joguk van arra, hogy harangot használjanak, elsősorban azért, hogy a hívőket istentiszteletre hívják, illetve napközben személyes imádságra emlékeztessék.” Tájékoztatott arról, hogy „a harangok használatát ma egyrészt liturgikus szabályok, másrészt a részleges egyházjog előírásai szabályozzák. Hazánkban a részleges egyházjog legfőbb forrásszövegei az egyházmegyei zsinatok határozatai. Elvileg tehát egyházmegyénként a jogi helyzet eltérő is lehet.” Utalt arra is, hogy az Esztergom-Budapesti Főegyházmegye Zsinati Könyve a harangokról nem tartalmaz rendelkezéseket, de jelezte, hogy lehetnek ilyen partikuláris rendelkezések az egyházmegyei körlevelekben is. „Így a megyéspüspöknek elméletileg jogában állna a túl kora reggeli vagy éjszakai harangozást eltiltani.”
Végül állami egyházjogi szempontból a németországi helyzetre hivatkozott analógiaként. Eszerint ”A harangozás a vallás nyilvános és szabad gyakorlásának része, vagyis az adott helyen eddig szokásos keretek között általában nem jelent csendháborítást”. 
2. A Környezetvédelemi- és Vízügyi miniszter válaszában egyebek mellett kitért arra, hogy a kérdéskör tanulmányozásához hozzátartozik az önkormányzati jogkörben alkotott, helyi zaj- és rezgésvédelmi jogszabályok vizsgálata is.
Álláspontja szerint annak megítélésére, hogy egy zavaró hanghatásokra vonatkozó lakossági bejelentés környezetvédelmi ügynek tekinthető-e, a környezet védelmének általános szabályairól szóló 1995. évi LVIII. törvény szolgál. Utalt arra is, hogy „a hangforrások kellemetlen, vagy zavaró voltának megítélése sok esetben erősen szubjektív tényezőkön alapul. A kérdés eldöntésében a helyi szokások, hagyományok is mérvadóak lehetnek. Tekintettel arra, hogy a harangozás egy olyan több évszázados hagyomány, ami a magyar kultúra részét képezi, a közmegítélés általában nem tartja kellemetlennek, sem zavarónak.” 
A tárca szerint extrém körülmények között a harangzúgás is okozhat megoldást igénylő problémát. Úgy gondolja „hogy amennyiben az önkormányzati rendelet nem ad a kérdésben eligazítást, mindenképpen kerülni érdemes a vallási szokásokba való közvetlen beavatkozást. Abban az esetben, ha többeket érintő problémáról és panaszról van szó, az önkormányzatnak az egyházzal való kapcsolatfelvétele és a probléma közös, mindenkinek megfelelő rendezése jelenthet megoldást.” Kiemelte, hogy „a gyakorlat szerint az ilyen jellegű ügyeket a jegyzők nem kezelik sem környezetvédelmi, sem birtokháborítási ügyként.”
3. Az Igazságügyi Miniszter szerint a harangozás jogi szempontú megközelítése tekintetében a helyzet rendezett. Kifejtette, hogy „a harangozást a jog közvetlenül nem szabályozza. Álláspontja szerint a harangozás a panaszokkal összefüggésben mint zajokozás jelenik meg, ami a polgári jogban a birtokvédelem eszközével kezelhető, míg a szabálysértési jogban a csendháborítás tényállásának megvalósulásaként értékelhető.”
Ugyanakkor utalt arra, hogy „A problémát a vallásszabadsággal, az egyház működésével való összefüggés okozza. A harangozás sokévszázados hagyománya elsősorban a templomok létéhez és szakrális funkciójához kötődik, így a vallásszabadság egyik megnyilvánulási formájaként is értéklehető.”
Jelezte, hogy „nincs külön, az általánostól eltérő jogi szabályozás az egyházakra nézve a környezetet érintő hanghatások, így a zajokozás vagy más zavaró hatások tekintetében, ennélfogva a jogi szabályozás megfelel a semlegességi kritériumnak.” Álláspontja szerint „a harangozással való zajkeltés érdemben nem tér el a vendéglátó-ipari egységek vagy ipari üzemek, illetve a közlekedés által okozott zajtól, hiszen mindezek objektív módon mérhetők, és zavaró hatásuk nem kétséges”. 
Az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999. (XII. 28.) Korm. rendelet 6. § (1) bekezdése szerint, „Aki lakott területen, az ott levő épületben, vagy az ahhoz tartozó telken, tömegközlekedési eszközön, továbbá természeti és védett természeti területen indokolatlanul és a megengedettnél nagyobb zajt okoz, amely alkalmas arra, hogy mások nyugalmát, illetőleg a természeti vagy a védett természeti értéket zavarja, harmincezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.”. A miniszter ezzel kapcsolatban azt hangsúlyozta, hogy a tényállás lényeges fogalmi eleme a zajokozás indokolatlansága. Relevánsnak tartja, hogy „a harangozás különböző funkciókat hordozhat, vannak a hitélethez (szertartásokhoz) szorosan kötődő célú harangozások és vannak egyéb, tulajdonképpen „szolgáltatási” jellegű, nem szakrális célú harangozások. Ez utóbbiak körébe tartozik a pusztán az időjelző célú harangozás, ami – szemben a korábbi évszázadokkal – ma már valójában célját vesztett funkciónak tekinthető, hiszen a lakosságnak számos időmérő és időjelző eszköz áll rendelkezésre.” Hangsúlyozta, hogy „a szertartásokhoz kötődő harangozás esetében joggal tekinthető indokoltnak a zajokozás, és legfeljebb annak mértéke lehet megítélés kérdése.” 
A zaj- és rezgésvédelemről szóló12/1983. (V. 12.) MT rendeletre hivatkozva előadta, hogy „bár a haranggal felszerelt templom helyhez kötött külső hangforrásnak minősül, azonban ez nem értelmezhető a templomi harangozás esetére, így a csendháborítás szabálysértési tényállása sem értelmezhető.”
A nem szakrális célú harangozással összefüggésben kifejtette, hogy „az alapfunkció (az időjelzés) értelmetlenné válásával joggal vetődhet fel, hogy indokolt-e ilyen céllal harangozni.” Megítélése szerint „ez a kérdés az adott település közössége tényleges igényeivel összefüggésben lehet értékelhető. Az ilyen célú harangozás hagyománya tehát önmagában nem lehet elégséges indok, ahhoz valóságos és közérdekű funkciónak kell kötődnie, hogy az indokoltság megállapítható legyen.”
Ebből következően a nem szakrális célú harangozás feltételeit a települési önkormányzat rendeletben szabályozhatja, hiszen ez a kérdéskör az Ötv. 16. §-ának (1) bekezdése alapján önkormányzati rendeletben szabályozható, az önkormányzat tehát a szabályozás eszközével is élhet, ennek során az önkormányzatnak egyeztetnie kell az érintettekkel.
A miniszter a vizsgált tényállással összefüggésben adott esetben alkalmazhatónak véli a szomszédjogi és a birtokvédelmi szabályokat is a Polgári Törvénykönyv szabályainak megfelelően. Ehhez hozzátette, hogy „(…) a jegyző eljárására vélhetően csak ritkán kerülhet sor. Így az esetek döntő többségében – erre vonatkozó kereset alapján – a bíróság járhat el.”
Megítélése szerint az említett jogi instrumentumok jogi értelemben megfelelő kezelési lehetőséget biztosítanak ilyen konfliktusok jogi szempontú megoldására. Mindemellett az igazságügyi miniszter (a környezetvédelmi miniszterhez hasonlóan) a konfliktus feloldására – ha az egy egész település vagy településrész lakosságát érinti – helyesnek tartja, ha a kialakult helyzetet egyeztetések útján oldják meg az érintettek, elsősorban a települési önkormányzat közreműködésével.

A vizsgálat megállapításai
I/ Általános megállapítások 
a) A harangozás hagyománya, funkciói
Hangsúlyoznom kell – a harangozás egyházi (kánonjogi) hátterének részletes kifejtése nélkül –, hogy a harang hangja önmagában hagyomány. A harang és használata minden keresztény felekezetben, minden közösségben s mindenütt az országban – más-más okból – a mindennapok elmaradhatatlan része lett. A harangozás és a harangszó része az európai kultúrának, nemzeti kulturális örökségünknek és a helyi (városi-községi) közösségi összetartozásnak és kötődésnek (a lokális identitásnak) is.
A harangozás hagyományosan sokfajta jeladási mód volt az egyes falvak és városok (településrészek) templomaiban. Magyarországon ezeregyszáz éve (Szt. István király templomok építését elrendelő törvénye óta) a harang szava irányította a mindennapi életritmust. A harangozási szokásokban nagy változatosság tapasztalható országszerte.
A hitélethez tartozó harangozások közül a téma jeles szakértői kiemelik, hogy „Harang szólított az istentiszteletekre naponta háromszor: hajnalban, délben, este Úrangyalára harangoztak. Lélekharang csendült a keresztény ember halála óráján, harangszó kísérte a temetési menetet, a körmeneteket, egyházi és világi méltóságok érkezését, ünnepélyes vonulását. Örömteli alkalmak szintén adtak lehetőséget a harangozásra: esküvők, keresztelők, körmenetek. A 12-13- századtól, amikor az úrfelmutatás a misében elterjedt, a legszentebb pillanatokban szintén megszólalt a harang.
A harangszó tehát éjjel nappal, hétköznap és ünnepnap egyaránt rendezte és ismétlődő rendbe szerkesztette a keresztény emberek mindennapi életét.

Voltak és vannak a hitélethez (szertartásokhoz) szorosan kötődő célú harangozások, és egyéb, nem szakrális célú „szokásos” harangozások. Ez utóbbiak körébe tartozik pl. az időjelző célú harangozás is. 
A harang funkciói történelmi távlatban a vallás és a társadalmi környezet összefüggéseiben, a vallásgyakorlás időbeli szerkezetében, valamint a folklórhagyományban figyelhetők meg. Használata az egyházi előírásokon túl szorosan összekapcsolódik a helyi vallásgyakorlattal és népi szokásokkal (együttesen vallási és népi szokásjoggal), ezért a kérdéskörnek a mai központi állami és helyi önkormányzati jog alapján történő megítélése nem lehetséges. A harangozás összetett társadalmi jelenség, amely sokrétű, gazdag jelentést hordoz, mely jelentésszintek koronként, felekezetenként, településenként (településrészenként) is eltérhetnek. Ma is érvényes országos és helyi rendje évszázadok során alakult ki, melynek megtartásához fontos érdek fűződik nemcsak a jelenben, hanem a jövő nemzedékek érdekében is.
A harangozás, és hozzá hasonlóan számtalan más szokás, rítus, ünnep, hagyomány stb., „mint közösségek, csoportok és egyének szellemi kulturális örökségének jelentőségét és értékét felismerve született ezek megőrzéséről az UNESCO Egyezménye 2003. október 17-én Párizsban. Ezt az Egyezményt jelen vizsgálat idején emelte törvényerőre és hirdette ki belső jogként az Országgyűlés a 2006. évi XXXVIII. tv. elfogadásával (2006. II. 24-én). Az Egyezmény hatályba lépéséről (annak ismertté válásakor) a nemzeti kulturális örökség minisztere fog haladéktalanul intézkedni.

b) Összefüggés a szabad vallásgyakorlással
Mint arról volt szó, a harangozásnak különböző (szakrális és nem szakrális) funkciói alakultak ki a történelem során.
A harangozás sokévszázados hagyománya elsősorban a templomok létéhez és szakrális funkciójához kötődik, ez hangsúlyozza az egyház működésével való elválaszthatatlan összefüggését.
A harangozás tehát mint a vallás nyilvános és szabad gyakorlásának része, a vallásszabadság egyik megnyilvánulási formájaként értékelhető, illetve értékelendő. Mint ahogy Halmai Gábor fogalmaz: „A vallás gyakorlásához szükséges tárgyak használata is a vallásszabadsághoz való jog része (pl. harangozás).”
Az Alkotmány szerint „A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára. Ez a jog magában foglalja a vallás vagy más lelkiismereti meggyőződés szabad megválasztását vagy elfogadását, és azt a szabadságot, hogy vallását és meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon akár egyénileg, akár másokkal együttesen nyilvánosan vagy magánkörben kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolhassa vagy taníthassa.”  (Alk. 60. §)
A vallásszabadság joga két egymástól viszonylag elkülönülő, és önmagában is szerteágazó dimenzióban helyezkedik el: az egyik a vallásszabadság egyéni alapjogi összefüggéseire, a másik az államszervezeti-intézményi kérdésekre, az állam és egyház viszonyára vonatkozik.
A lelkiismereti és vallásszabadságra vonatkozó alkotmányos tételek részletes törvényi kibontását az Lvtv. végezte el. A törvény többet is nevesít és részletez a vallásszabadság részjogosítványai közül.
Az 1. §-a szerint „A lelkiismereti és vallásszabadság mindenkit megillető alapvető emberi szabadságjog, amelynek zavartalan gyakorlását a Magyar Köztársaság biztosítja.”
A 2. § (1) bekezdése értelmében „A lelkiismereti és vallásszabadság joga magában foglalja a vallás vagy más lelkiismereti meggyőződés szabad megválasztását vagy elfogadását, és azt a szabadságot, hogy vallását és meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon – akár egyénileg, akár másokkal együttesen – nyilvánosan vagy magánkörben kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolhassa vagy taníthassa.”
A 4. § kimondja, hogy „A lelkiismereti és vallásszabadság gyakorlásában senkit sem szabad akadályozni, a jog gyakorlása azonban - ha törvény másként nem rendelkezik - nem mentesít az állampolgári kötelezettség teljesítése alól.”
Az Alkotmánybíróság átfogóan elemezte a lelkiismereti és vallásszabadság tartalmát. A testület a 4/1993. (II. 12.) AB határozatában – egyebek mellett – rögzítette „Az Alkotmány 60. § (1) bekezdése deklarálja, hogy a Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára. A (2) bekezdés a „lelkiismereti meggyőződésre” is kiterjesztve állapítja meg a vallásszabadság hagyományos tartalmát: a hit (meggyőződés) szabadságát; a vallásgyakorlás szabadságát, beleértve a negatív vallásszabadságot, vagyis a meggyőződés kinyilvánítása mellőzéséhez való jogot; s tartalmazza végül – noha nem külön szabályként, hanem az „együttesen” és „nyilvánosan” történő vallásgyakorlás szabadsága révén - a vallási gyülekezési és egyesülési szabadságot is. A három elem közül a vallásgyakorlás joga (a hagyományos kultusz-szabadság) a legfontosabb; ez áll a legközelebb a többi szabadságjoghoz is, sőt e tekintetben a vallásszabadság a kommunikációs alapjogok közé illeszkedik. Ezt tudja a jog a legteljesebben biztosítani; sőt a vallásszabadság más összetevőit kifejező részjogoknak is ez szolgál közös nevezőjéül. Pl. magát a hit (gondolat, meggyőződés) szabadságát is a kommunikáción keresztül ragadja meg az Alkotmány, mikor a vallásszabadság tartalmát a vallás szabad megválasztásával vagy elfogadásával határozza meg. Másfelől viszont az Alkotmány szerint a vallás gyakorlásának szabadsága a vallás kultikus cselekményekkel való kinyilvánításán és tanításán túlra is kiterjed („egyéb módon ... gyakorolhassa”). A vallásszabadságnak azt az elemét, hogy bárki meggyőződése szerint élhessen, nyilvánvalóan másként kell jogilag kezelni, mint a klasszikus, a véleménynyilvánítás szabadságával rokon, „vallásos cselekmények, szertartások végzése útján” való vallásgyakorlást. De a lelkiismereti meggyőződés megvalósítása a társadalmi életben egyben szimbolikus kommunikáció is, amire a kommunikációs szabadságjogok jellemzői megfelelően alkalmazhatók.”
Az Alkotmány, az AB határozat és a Lvtv. általános rendelkezéseiből tehát egyértelműen kiolvasható az a konkrét jogi következtetés, mely szerint a „harangozás szabadsága” a vallásszabadság része, a harangozás jogát éppúgy köteles mindenki tiszteletben tartani, gyakorlását tűrni, mint ahogyan a vallásgyakorlás jogának összes többi részjogosítványát is.
Az állam vallási semlegességét pedig kifejezetten is előírja és garantálja az Alkotmány. Az alaptörvény 60. § (3) bekezdése szerint „A Magyar Köztársaságban az egyház az államtól elválasztva működik”.
Az Lvtv. ezt 15. § (1) bekezdésében megismétli. Ugyanezen jogszabályhely (2) bekezdése értelmében „Az egyház belső törvényeinek, szabályainak érvényre juttatására állami kényszer nem alkalmazható.”
Az állam és egyház elválasztásának és az állam vallási semlegességének követeleményeit az Alkotmánybíróság a fenti idézett, 4/1993. számú határozatában fogalmazta meg. Eszerint „Az elválasztás elvéből az következik, hogy az állam sem az egyházakkal, sem valamelyik egyházzal nem kapcsolódhat össze intézményesen; hogy az állam nem azonosítja magát egyetlen egyház tanításával sem; továbbá, hogy az állam nem avatkozik be az egyházak belső ügyeibe, és különösen nem foglalhat állást hitbéli igazságok kérdésében. (…) Mivel az állam éppen azokban a tartalmi kérdésekben nem foglalhat állást, amelyek a vallást vallássá teszik, a vallásról és egyházról csak elvont, minden vallásra vagy egyházra egyaránt alkalmazható keretszabályokat alkothat, amelyek révén ezek a semleges jogrendbe illeszkednek, s tartalmi kérdésekben a vallások és egyházak önértelmezésére kell hagyatkoznia. Ezért a vallásszabadságnak csakis nem-vallási, s így nem specifikus, hanem mindenkire, illetve bármely más késztetésből fakadó, de hasonló cselekvésre is érvényes korlátai lehetnek. (…) Az állam és egyház elválasztása egymástól nem jelenti azt sem, hogy a vallás és az egyház sajátosságait az államnak a törvényhozás során figyelmen kívül kell hagynia. Az Alkotmányból csak a vallásszabadság olyan korlátozásának tilalma következik, amely kizárólag a vallásos meggyőződésre, illetve a vallásgyakorlásra vonatkozik. Nincs azonban akadálya annak, hogy a jogalkotó a vallás és az egyházak sajátosságait figyelembe véve alkossa meg azokat a jogszabályokat, amelyek a vallásszabadság alapvető jogát érvényre juttatják.”

c) Összegzés
Jeleznem kell, hogy az ombudsmanhoz benyújtott panaszok alapján egyre gyakrabban tapasztalom, hogy a jelenkori, különféle zajforrásokkal túlterhelt világban egyes állampolgárok már a harangozást is zavaró tényezőnek, „elviselhetetlen zajnak” tartják az életükben. Míg a társadalom egyes tagjai – pl. „zenés” szórakozásuk során – magukat képesek károsítani, addig más  állampolgárok tolerancia küszöbe a zajok tekintetében – elsősorban az őket érő környezeti hatások okán – egyre alacsonyabbnak mondható. Ennek ellenére, az ilyen panaszosok is tudatában vannak a harang és a kulturális hagyományok kapcsolatának.
Valószínűleg helyesen érzik, hogy ha már a harangozás is elviselhetetlen „zajkeltés” a számukra, akkor nem a harangban van az alapvető hiba. A harang zaja legfeljebb az utolsó csepp a legkülönfélébb zajszennyezésekkel már csordultig telt pohárban. A probléma jogi minősítése és kezelése során erre a körülményre is tekintettel kell lenni.
Az eddig kifejtettek alapján tehát nyilvánvaló, hogy az állami és helyi önkormányzati jogalkotás és jogalkalmazás „mozgástere”, lehetősége a harangozás vonatkozásában rendkívül szűkreszabott.
Minden, egy adott időpontbeli harangozás estében elsőként eldöntendő kérdés – az egyház közreműködésével –, hogy annak szakrális, vagy más funkciója van-e. Ennek ismerete után válik értékelhetővé, hogy mely szerv, milyen irányú intézkedést tehet az esetlegesen sérelmezett „zavaró” hanghatás kezelésére.
A harang szakrális célú használatát nem állami jogszabályok rendezik, azok nem is rendezhetik, hanem egyrészt liturgikus szabályok, másrészt a részleges egyházjog előírásai. Az Lvtv. alapján a kérdés az egyház belső ügye, az nem tiltható, nem korlátozható, de ad absurdum elő sem írható a számára.
Tény azonban, hogy az elmúlt évtizedekben jelentős változás történt a városok, falvak lakóinak életkörülményeiben, munkavégzési szokásaikban, illetve lehetőségeikben. A megváltozott vallási-társadalmi-gazdasági-szociális-környezeti közegben bizonyos mértékig megváltozhat a harangozás egyházi joga és szokása is. A megváltozott életvitel és épített környezeti viszonyok között tehát vizsgálni kell, hogy milyen érdekek sérül(het)nek mindkét oldalon, azaz milyen érdekek, szempontok állnak az egyházak, a hívők közössége, és milyenek a nyugalmukban zavarást érző állampolgárok oldalán.
A települési önkormányzat megfelelő szerve kezdeményezheti a megfelelő egyházi szervnél a kapcsolatfelvételt, ha többeket érintő problémáról van szó, de a konfliktus feloldásának joga az egyházi hierarchián belül van. Mint arra utalt az Érsek Úr, a megyéspüspöknek elméletileg jogában áll a túl kora reggeli vagy éjszakai harangozást eltiltani, így az említett szempontok mérleglelésére is neki van lehetősége. Kellő indokok számbavétele alapján, a technikai lehetőség függvényében, ugyancsak befolyásolhatja a harangozás hangerejét is.
A nem szakrális, ”szolgáltatási jellegű” harangozás (pl. időjelzés) kereteit ugyanakkor országos vagy helyi jogszabály meghatározhatja, de csakis az azonos szintű egyházi fórummal egyeztetve és az alkotmányossági követelményeket tiszteletben tartva.
A harangozás zavarását sérelmező, hivatalomhoz benyújtott  panaszokból megfigyelhető, hogy a mai technikai társadalomban elvesztették a harangok a mindennapi munkavégzést, életvitelt szervező jelentőségüket. A panaszolt helyeken meggondolandó „a hajnalai munkakezdésre hívó”, illetve „időt jelző” (különösen a reggel 5 és 6 órai) harangozás szükségessége.
Álláspontom szerint, a pusztán időjelző célú harangozás ma már valóban célját vesztett funkciónak tekinthető, hiszen a lakosságnak számos időmérő és -jelző eszköz áll rendelkezésére. Egyes településeken, lakókörnyezetekben nem elképzelhetetlen ennek szükségtelen (mértékű) zavaró hatása.
Mint arra a beérkezett miniszteri válasz is utalt a nem szakrális célú harangozással kapcsolatban: „Az alapfunkció (az időjelzés) értelmetlenné válásával joggal vetődhet fel, hogy indokolt-e ilyen céllal harangozni. (…) ez a kérdés az adott település közössége tényleges igényeivel összefüggésben lehet értékelhető. Az ilyen célú harangozás hagyománya tehát önmagában nem lehet elégséges indok, ahhoz valóságos és közérdekű funkciónak kell kötődnie, hogy az indokoltság megállapítható legyen.”
Megjegyzem, az igazságügyi miniszter is utalt arra a válaszában, hogy a nem szakrális célú harangozás feltételeit a települési önkormányzat rendeletben szabályozhatja, hiszen ez a kérdéskör az Ötv. 16. §-ának (1) bekezdése alapján önkormányzati rendeletben szabályozható, az önkormányzat tehát a szabályozás eszközével is élhet. 
Az ilyen harangozás egy sajátos helyi közszolgáltatás, aminek szükségességéről döntsön a közösség a helyi demokrácia szabályait és a helyi népakaratot tiszteletben tartva (akár közvetlenül, akár népszavazás útján). Nyilvánvaló, hogy az ilyen döntésben megfelelő súllyal részt kell kapjon a helyi hívők közössége (rajtuk keresztül elöljáróik véleménye) is.
Ezen általános megállapításokból konkrét következtetések vonhatók le a panaszolt esetre is:
- a harangozás rendjének meghatározása elsődlegesen az egyházakra, a hívők közösségére tartozik, az általuk elfogadott szervezeti-döntéshozatali rendben;
- a hitélettel összefüggő harangozások szabályozása az egyházak kizárólagos belső ügye;
- az egyéb, nem hitéleti, szolgáltatási jellegű harangozások szabályait is az egyházak alkothatják meg, ezeket azonban az állami és helyi önkormányzati keretszabályokba illesztve;
- ezen állami vagy helyi önkormányzati (zajvédelmi, szomszédjogi stb.) keretszabályoknak is figyelembe kell venniük a vallás és az egyház sajátosságait, és érvényre kell juttatniuk a vallásszabadság alapvető jogát;
- a harangozás nem ipari, közlekedési, vendéglátási stb. jellegű zajforrás (!), az ezekre vonatkozó jogi szabályozás nem alkalmazható;
- a harangozás nem birtokháborítás, kiterjedési hatókörében minden ingatlan birtoklásához (birtokállapotához) helyi adottságként eleve hozzátartozik;
- a jegyző hatáskörébe azért sem tartozhat, mert egy évnél régebbi (kb. ezer éve kialakult) szokás;
 - a harangozásnak valójában nincs egyértelműen beazonosítható alanya sem, az a helyi (hívő és nem hívő) és nemzeti közösség közakaratát és közérdekét kifejező sajátos „társadalmi jelenség”, az eszmei kulturális javak összetevője, a nemzeti és a lokális szellemi kulturális örökség alkotó eleme.

II/ A konkrét ügy kapcsán tett megállapítások
A konkrét ügyben vizsgálatom során áttekintettem T. város jegyzőjének a panaszos beadványa alapján folytatott eljárását.
Az ügyben intézkedés, hatósági eljárás a rendelkezésemre álló iratok szerint nem történt, helyszíni szemle nem volt, az ügyben a panaszos kérelmére  határozat nem született. 
Az Alkotmánybíróság a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatában kifejtette, hogy az „Alkotmány 2. § (1) bekezdésében meghatározott jogállam fogalmának egyik feltétlen ismérve a jogbiztonság. (…) A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon.”
A 21/1997. (III. 26.) AB határozat szerint „a hatóság – amennyiben nem tartja teljesíthetőnek az ügyfél kérelmét, vagy nem fogadja el az ügyfél jogi érvelését – erre köteles döntésében külön kitérni, mind ténybelileg, mind jogilag alátámasztva elutasító döntését. Ha ugyanis nem ezt teszi (…) az ügyfélnek formálisan megvan ugyan a jogorvoslathoz való joga, ám annak hatékony gyakorlása nehézségekbe ütközik.”
Az Áe. értelmében az „államigazgatási eljárás az ügyfél kérelmére, bejelentésére, nyilatkozatára (a továbbiakban: kérelem) vagy hivatalból indul meg” (13. § (1) bekezdés), az eljárás lezárásaként a közigazgatási szerv az ügy érdemében határozatot hoz (42. § (1) bekezdés). A 3/1998. Közigazgatási jogegységi határozat szerint a közigazgatási szervnek – a közigazgatási jogviszony hiányára alapított – hatáskör hiányát megállapító határozata az Áe. 72. §-ának (1) bekezdése alkalmazása szempontjából az ügy érdemében hozott döntés, amely – egyéb törvényi feltételek fennállása esetén – bíróság által felülvizsgálható.
Jelen ügyben a jegyző elmulasztotta az ügyet, mint jogviszonyt értelmezni, illetve tisztázni azt a kérdést, hogy mi az az eljárás, ami alkalmas lett volna valamennyi érintett érdekének messzemenő figyelembevételére, az eltérő szempontoknak – egymás felé történő – közvetítésére. Döntenie kellett volna abban is, hogy a panaszos beadványa alapján, anyagi jogi értelemben eljárhat-e, vagy sem az adott jogviszonyban.
Megállapítottam, hogy T. város jegyzője az Áe.-ben rögzített eljárási kötelezettségének nem tett eleget, az ügyben érdemben nem járt el, a kérelem tárgyában nem hozott határozatot, ehelyett a panaszos és a panaszolt közötti „levelezéssel” járt el tárgyi ügyben. 
A határozatban megállapíthatta volna tárgyi ügyre hatáskörének hiányát, és a határozat indoklási részében kifejthette volna, hogy miért jutott erre az álláspontra. Így figyelmen kívül hagyta az Áe. határozathozatali kötelezettségét előíró rendelkezéseit, és – csekély mértékű – visszásságot okozott az Alkotmányban deklarált jogállamisággal, a tisztességes eljáráshoz való joggal, valamint a jogbiztonság követelményével összefüggésben is.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. §-ának (1) bekezdése alapján

kezdeményezem,
hogy T. Város jegyzője a jelentésben feltárt jogi háttér ismeretében: a panaszos beadványával kapcsolatban hozzon határozatot; az ügyet tárja a helyi önkormányzat képviselő-testülete, az egyházközségi képviselőtestület és az illetékes megyéspüspök elé; ezek véleményét, javaslatait egyeztetve készítsen elő döntési javaslatot (alternatívákat) a konszenzuson alapuló helyi szabály megalkotása céljából.

Budapest, 2006. április 18.
Lenkovics Barnabás sk.