Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 3855/2005. sz. ügyben

Előadó:      dr. Kováts Beáta
Tárgy: kamerás megfigyelő-
rendszer a temetőkben
Az eljárás megindulása
A Budapesti Temetkezési Rt. vezérigazgatója arról tájékoztatta az állampolgári jogok országgyűlési biztosát, hogy a részvénytársaság - amelynek feladata a temető üzemeltetése és a temető őrzése - a köztemetők területén kamerás térfigyelő rendszer kiépítését tervezi. Abban a kérdésben, hogy ez sértene-e alkotmányos jogokat, az országgyűlési biztos állásfoglalását kérte. 
A beadvány a fővárosi Kozma utcai zsidó temetőben történt sírrongálásokról szóló hírekkel egyidőben érkezett az Országgyűlési Biztosok Hivatalához. A temetőben 2005. júniusában mintegy százharminc síremléket gyaláztak meg, a kár összességében elérte a százmillió forintos nagyságrendet. A rongálás helyszínét az ombudsmanok személyesen is megtekintették. 
A beadvány alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. valamint 17. §-ai alapján az adatvédelmi biztossal közös vizsgálatot indítottam az ügyben. Felvilágosítást kértünk a pontos tervekről a Budapesti Temetkezési Rt. vezérigazgatójától. A vezérigazgató asszony tájékoztatása szerint a térfigyelő rendszer kiépítésének célja a temetők rongálókkal szembeni hatékonyabb védelme. Ennek érdekében a rendszer a temetők egész területén, a nap 24 órájában működne, a felvételeket rögzítenék, és a visszakereshetőség érdekében egy hétig tárolnák. A monitorok a biztonsági szolgálat helyiségeibe kerülnének, és azokat a biztonsági őrök folyamatosan figyelnék, hogy a szükséges intézkedéseket időben megtehessék. 
Az adatvédelmi biztos a személyes adatok védelmével összefüggő álláspontját külön állásfoglalásban fogalmazta meg, amelyet eljuttatott a beadványozónak.

Érintett alkotmányos jogok 
1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmányáról
13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
59. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkit megillet a jóhírnévhez, a magánlakás sérthetetlenségéhez, valamint a magántitok és a személyes adatok védelméhez való jog.

Emberi Jogok Európai Egyezménye (kihirdette: 1993. évi XXXI. törvény)
8. Cikk - Magán- és családi élet tiszteletben tartásához való jog
1. Mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét, lakását és levelezését tiszteletben tartsák.
2. E jog gyakorlásába hatóság csak a törvényben meghatározott, olyan esetekben avatkozhat be, amikor az egy demokratikus társadalomban a közbiztonság, bűncselekmény megelőzése, az erkölcsök védelme, avagy mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges.

Kapcsolódó jogszabályok
1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről (Ptk.) 
2. § (1) A törvény védi a személyek vagyoni és személyhez fűződő jogait, továbbá törvényes érdekeit.
7. § (1) A törvényben biztosított jogok védelme az állam minden szervének kötelessége. Érvényesítésük - ha törvény másképpen nem rendelkezik - bírósági útra tartozik.
22. § A jogképesség a halállal szűnik meg.
85. § (1) A személyhez fűződő jogokat - a (2) és a (3) bekezdésben foglalt kivételekkel - csak személyesen lehet érvényesíteni. (3) Meghalt személy emlékének megsértése miatt bírósághoz fordulhat a hozzátartozó, továbbá az a személy, akit az elhunyt végrendeleti juttatásban részesített. Ha a meghalt személy (megszűnt jogi személy) jó hírnevét sértő magatartás közérdekbe ütközik, a személyhez fűződő jog érvényesítésére az ügyész is jogosult.

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről

181. § Aki halottat vagy emlékét a 179. vagy a 180. §-ban meghatározott módon meggyalázza, vétséget követ el, és az ott meghatározott büntetéssel büntetendő.

1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról (Ötv.)
8. § (1) A települési önkormányzat feladata a helyi közszolgáltatások körében különösen: a köztemető fenntartása, gondoskodás a közbiztonság helyi feladatairól; a közösségi tér biztosítása.

1992. évi LXIII. törvény a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról
2. § 1. személyes adat: bármely meghatározott (azonosított vagy azonosítható) természetes személlyel (a továbbiakban: érintett) kapcsolatba hozható adat, az adatból levonható, az érintettre vonatkozó következtetés. A személyes adat az adatkezelés során mindaddig megőrzi e minőségét, amíg kapcsolata az érintettel helyreállítható. A személy különösen akkor tekinthető azonosíthatónak, ha őt - közvetlenül vagy közvetve - név, azonosító jel, illetőleg egy vagy több, fizikai, fiziológiai, mentális, gazdasági, kulturális vagy szociális azonosságára jellemző tényező alapján azonosítani lehet;
2. különleges adat: a) a faji eredetre, a nemzeti és etnikai kisebbséghez tartozásra, a politikai véleményre vagy pártállásra, a vallásos vagy más világnézeti meggyőződésre, az érdek-képviseleti szervezeti tagságra, b) az egészségi állapotra, a kóros szenvedélyre, a szexuális életre vonatkozó adat, valamint a bűnügyi személyes adat;
6. hozzájárulás: az érintett kívánságának önkéntes és határozott kinyilvánítása, amely megfelelő tájékoztatáson alapul, és amellyel félreérthetetlen beleegyezését adja a rá vonatkozó személyes adatok - teljes körű vagy egyes műveletekre kiterjedő - kezeléséhez;
9. adatkezelés: az alkalmazott eljárástól függetlenül az adatokon végzett bármely művelet vagy a műveletek összessége, így például gyűjtése, felvétele, rögzítése, rendszerezése, tárolása, megváltoztatása, felhasználása, továbbítása, nyilvánosságra hozatala, összehangolása vagy összekapcsolása, zárolása, törlése és megsemmisítése, valamint az adatok további felhasználásának megakadályozása. Adatkezelésnek számít a fénykép-, hang- vagy képfelvétel készítése, valamint a személy azonosítására alkalmas fizikai jellemzők (pl. ujj- vagy tenyérnyomat, DNS-minta, íriszkép) rögzítése is;
3. § (1) Személyes adat akkor kezelhető, ha a) ahhoz az érintett hozzájárul, vagy b) azt törvény vagy - törvény felhatalmazása alapján, az abban meghatározott körben - helyi önkormányzat rendelete elrendeli.
5. § (1) Személyes adatot kezelni csak meghatározott célból, jog gyakorlása és kötelezettség teljesítése érdekében lehet. Az adatkezelésnek minden szakaszában meg kell felelnie e célnak. (2) Csak olyan személyes adat kezelhető, amely az adatkezelés céljának megvalósulásához elengedhetetlen, a cél elérésére alkalmas, csak a cél megvalósulásához szükséges mértékben és ideig. (4) A személyes adatot - akár az érintett hozzájárulásával, akár jogszabály alapján - különösen akkor lehet kezelni, ha ez közérdekű feladat vagy az adatkezelő törvényi kötelezettségének teljesítéséhez, az adatkezelő vagy az adatátvevő harmadik személy hivatalos feladatának gyakorlásához, az érintett létfontosságú érdekeinek védelméhez, az érintett és az adatkezelő között létrejött szerződés teljesítéséhez, az adatkezelő vagy harmadik személy jogos érdekének érvényesítéséhez, társadalmi szervezetek jogszerű működéséhez szükséges.

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről
42. § (1) A Rendőrség a rendőri intézkedéssel összefüggésben az intézkedéssel érintett személyről, a környezetről, illetőleg a rendőri intézkedés szempontjából lényeges körülményről, tárgyról kép- és hangfelvételt készíthet. A Rendőrség közterületen, közbiztonsági célból képfelvevőt helyezhet el olyan módon, hogy annak jelenléte az állampolgárok számára nyilvánvalóan észlelhető legyen. A felszerelt képfelvevő elhelyezéséről, működtetéséről tájékoztatni kell a lakosságot. A Rendőrség által készített kép- és hangfelvételek, illetőleg az abban szereplő személyes adatok csak az esemény helyszínén elkövetett bűncselekmény vagy szabálysértés miatt kezdeményezett eljárás során, valamint körözött személy azonosítása céljából használhatók fel. (2) Ha az esemény helyszínén kép- és hangfelvételen rögzített cselekmény miatt büntető- vagy szabálysértési eljárás nem indult, továbbá, ha az abban levő adatok nem képeznek maradandó értéket, a kép- és hangfelvételt legkésőbb az esemény időpontjától számított hat hónap elteltével meg kell semmisíteni.

1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről (T.tv.)
Preambulum: Az Országgyűlés az elhunyt személyek emlékének méltó megőrzése és ápolása, a temetkezés közegészségügyi és kegyeleti rendeltetésének érvényesítése, valamint a temető és temetkezési kultúra fejlesztése érdekében a következő törvényt alkotja. 
3. § E törvény alkalmazásában a) temető: a település igazgatási területén belüli, beépítésre szánt, építési használata szerinti zöldfelületi jellegű különleges terület, amely kegyeleti célokat szolgál, közegészségügyi rendeltetésű, és amelyet az elhunytak eltemetésére, a hamvak elhelyezésére létesítettek és használnak, vagy használtak; b) köztemető: az önkormányzat tulajdonában lévő temető, továbbá az a nem önkormányzati tulajdonban lévő temető is, amelyben az önkormányzat - a temető tulajdonosával kötött megállapodás alapján - a köztemető fenntartására vonatkozó kötelezettségét teljesíti; c) temetkezési emlékhely: a temetőn kívül, különösen templomban, altemplomban, templomkertben, történeti kertben, urnacsarnokházban vagy más építményben és területen lévő, az elhunytak eltemetésére, urnák elhelyezésére és hamvak szétszórására szolgál; d) temetési hely: a temetőben vagy a temetkezési emlékhelyen létesített sírhely, sírbolt, urnafülke, urnasírhely, urnasírbolt, valamint a hamvasztóüzemi építmény területén, ingatlanán létesített urnafülke, urnasírhely. A temetési helyek egyes formái, a temetés módja, továbbá a földben vagy építményben történő elhelyezkedése alapján különböznek egymástól; e) nemzeti sírkert (nemzeti panteon): a Nemzeti Kegyeleti Bizottság által annak minősített temető, hősi temető, hősi temetési hely, továbbá temetkezési emlékhely, kegyeleti emlékhely, temetési helyek összessége; f) hősi temető, hősi temetési hely: nemzetközi szerződés eltérő rendelkezése hiányában a honvédelmi kötelezettség fegyveres vagy fegyver nélküli teljesítése közben elesettek, továbbá a teljesítést követően, ezzel közvetlenül összefüggésbe hozható okból elhunytak, valamint háborúban kényszermunkára hurcoltak és elhunytak eltemetésére, hamvaik elhelyezésére szolgáló temető (temetőrész), temetési hely; g) kegyeleti emlékhely: elhunytak emlékének megjelölésére és megőrzésére létesített építmény, emlékmű, emlékjel, épületen elhelyezett emléktábla; h) kegyeleti közszolgáltatás: a köztemető fenntartását, továbbá üzemeltetését magába foglaló egyéni és közösségi kegyeleti célú, az elhunyt emlékének megőrzésére irányuló önkormányzati tevékenységek összessége; i) egészségügyi intézmény: egészségügyi szolgáltatás nyújtására jogosító működési engedéllyel rendelkező személy, illetőleg intézmény.
4. § (1) A temető tulajdonosa az állam, a települési önkormányzat, az egyház, a helyi és országos kisebbségi önkormányzat, gazdálkodó szervezet [Ptk. 685. § c) pontja] és közhasznú szervezet lehet. (2) Azon a településen, ahol nincs önkormányzati tulajdonú temető, gazdálkodó szervezet vagy közhasznú szervezet a temetőtulajdonban tulajdoni hányadot akkor szerezhet, ha az önkormányzat legalább 51%-os tulajdoni hányadban tulajdonosa lesz a temetőnek. Az önkormányzat tulajdoni hányada a működés során sem csökkenthető 51% alá.
5. § (1) A temető fenntartója a temető tulajdonosa, illetve az, aki kezelői joggal rendelkezik. (2) Az állami tulajdonban lévő temető kezelőjét az e törvényben és a végrehajtására kiadott kormányrendeletben meghatározott jogok és kötelezettségek a tulajdonossal megegyezően illetik meg, illetve terhelik. (3) Köztemető fenntartója a települési önkormányzat, fővárosban a fővárosi önkormányzat. A temető fenntartásáról a települési önkormányzatok társulás, illetőleg együttműködés útján is gondoskodhatnak.
6. § (2) A temető tulajdonosának feladata a temető kegyeleti méltóságának őrzése.
16. § Az üzemeltető k./ gondoskodik a temető rendjének betartásáról és betartatásáról.
22. § (1) A temetési hely felett - a nemzeti sírkertbe tartozó temetési hely kivételével - az rendelkezik, aki megváltotta. (2) A rendelkezési jog gyakorlása a temetési helyre helyezhető személyek körének meghatározására, síremlék, sírjel állítására és mindezek gondozására terjed ki.

1999. évi LXIII. törvény a közterület-felügyeletről
7. § (1) A felügyelő a jogszabályban meghatározott feladatainak ellátása érdekében rendszeres, illetőleg folyamatos hatósági ellenőrzést végez illetékességi területén. (2) A felügyelő az intézkedéssel érintett személyről, az intézkedés vagy az eljárás szempontjából lényeges környezetről és körülményről, tárgyról kép- és hangfelvételt készíthet, amely kizárólag az adott eljárásban, jogszabály előírásai szerint használható fel. (3) Ha a kép- és hangfelvételen rögzített cselekmény miatt nem indult eljárás, a kép- és hangfelvételt legkésőbb a felvétel készítésétől számított hat hónap elteltével meg kell semmisíteni.

A vizsgálat megállapításai
1./ A térfigyelő rendszerekkel kapcsolatos általános megállapítások
Az elmúlt évek nemzetközi és a hazai tapasztalatai azt mutatják, hogy az úgynevezett zárt láncú televíziós megfigyelő rendszerek (ún. Closed Circuit Television vagy CCTV) elterjedése szinte megállíthatatlan. Az esetleges bűnelkövetők azonosítását - és ezáltal elriasztását - célzó videokamerás rendszereket eredetileg csak szűk körben alkalmazták, elsősorban bankokban, áruházakban, majd pályaudvarokon és stadionokban, tömeges forgalmú vagy részvételű rendezvények biztonságosabbá tételének céljával. Mivel a tapasztalatok általában kedvezőek voltak, megkezdődött a térfigyelő rendszerek bővítése. Napjainkban a közterületek, utcák, parkok, középítmények kamerás megfigyelése egyre általánosabbnak tekinthető, ezen kívül a magánszemélyek, cégek is egyre gyakrabban élnek a tulajdonukban levő épületek külső és belső kamerás megfigyelésének biztonságtechnikai eszközével. A kamerák ma már távirányítással mozgathatóak, éjszakai (infra)felvételek készítésére is alkalmasak, a kép nagyítható, a monitorokon keresztül megfigyelik a védett objektumot, a felvételeket pedig általában bizonyos ideig tárolják. 
A „kamerás megfigyelés elsődleges funkciója a normakövetésre való rábírás, de ha mégis bekövetkezik a jogsértés, akkor a technikai eszköz alkalmazása a számonkérés elősegítését, a szankcionálás lehetőségének megkönnyítését szolgálja.” Az Alkotmánybíróság határozatából következőleg tehát az elsődleges funkció a prevenció, a jogsértés megelőzése, a visszatartás a jogsértéstől. Ez a preventív célzat kétségtelenül generális, azaz mindenkihez szól, de különösen azokhoz, akik enélkül hajlamosak volnának a jogsértésre, netán nagy valószínűséggel jogsértést követnének el, esetleg kifejezetten arra készültek. A kamerás megfigyelés elsődleges funkciója tehát nagy súllyal a speciális prevenció, „címzettjei” és célszemélyei elsősorban a potenciális jogsértők, a kamerák valójában rájuk „irányulnak” de nem elsődlegesen a megfigyelés – képrögzítés – adatkezelés stb., hanem a „normakövetésre való rábírás” mint kívánt joghatás elérése céljából. Hasonló a helyzet akkor is, ha adott személy a megfigyelés ellenére jogsértést követ el: a róla készült felvétel segíti a leleplezését, a bizonyítást, a szankció alkalmazását. A kamerás megfigyelés (biztonsági kamerák) sikerének éppen ez a titka: régóta közismert kriminalisztikai és kriminológiai tény, hogy semmi sem olyan hatékony visszatartó eszköz a bűncselekmények elkövetésétől, mint az azonnali és biztos „lebukás” tudata. Ez bírja rá leghatékonyabban a bűnözőket a normakövetésre. 
A speciális prevenció elsődleges funkciójához képest a generális prevenció csak halványan érvényesül, sőt a törvénytisztelő (önkéntes normakövető) állampolgárokkal szemben felesleges is. Az ő esetükben a kamerák nem rájuk és főleg nem ellenük „irányulnak”, hanem ellenkezőleg, értük, az ő jogaik és törvényes érdekeik védelmében funkcionálnak. Az állampolgárok jogait és törvényes érdekeit biztosítják az alkotmányos törvények (Ptk. 2. §) és ezek védelme az állam és minden egyes állami szerv alapvető kötelessége (Alkotmány 8. § és Ptk. 7. §).
Az alapvető szabadságok és az emberi jogok, további bontásban az alkotmányos jogok korlátozását, e jogok gyakorlásába a hatósági beavatkozást minden fontos nemzetközi emberi jogi dokumentum megengedi, különösen a közbiztonság megőrzése, bűncselekmények megelőzése, az erkölcsök védelme, mások jogainak védelme érdekében (Emberi Jogok Európai Egyezménye – 1993. évi XXXI. törvény – 8. Cikk). A temetőrongálások és sírgyalázások elleni védekezés egyértelműen ebbe a körbe sorolhatók.
A kamerás megfigyelő-rendszereket világszerte egyre többen a bűnözés elleni egyik leghatékonyabb eszköznek tartják, és a biztonság zálogaként tekintenek rájuk. A gyakorlati tapasztalatok szerint a kamerák felszerelése radikálisan csökkentette a vandalizmust, a betörések, autólopások számát az adott területen, a polgárok biztonságérzete pedig növekedett. A törvények betartatása, a bűncselekmények megelőzése minden társadalom és minden egyes jogtisztelő és tisztességes ember érdeke, a kamerák alkalmazása pedig a megfigyelt terület, érték védelme szempontjából egyértelműen előnyös. 
E körben utalni kell az ellenkező véleményre is, amely szerint a térfigyelő kamerák összességében nem csökkentik az elkövetett bűncselekmények számát, hanem adott esetben csupán kiszorítják a bűnözést a kamerákkal megfigyelt területekről (ún. „displacement effect”). Ez oda vezethet, hogy egyre több területen szerelnek fel kamerákat, ezáltal egyes városokat, városrészeket szinte teljesen behálózhatnak a térfigyelő rendszerek. 
A bűnmegelőzés, bűnüldözés célját szolgáló térfigyelő kamerák egyre több helyre történő kihelyezése valóban az emberek magánszférájának beszűkülését eredményezi, és egy olyan állam, illetve társadalmi berendezkedés vízióját vetíti előre, ahol a polgárokat állandóan megfigyelhetik és ellenőrizhetik, amint elhagyják lakásukat. Az államnak a polgáraival szemben tanúsított ilyen fokú bizalmatlansága egy demokratikus berendezkedésű országban nehezen indokolható. Az agresszió, a brutalitás, a terrorizmus, az öncélú vandalizmus (összességében: az újkori barbárság) terjedése azonban egyre erősödő indok, mivel magának a demokratikus berendezkedésnek és a szabad társadalomnak a létét fenyegeti. 
Hangsúlyozni kell, hogy amennyiben egy adott cselekmény csak egy meghatározott területen valósítható meg (mint esetünkben a sírgyalázás, illetve a temetők rongálása), és az elektronikus megfigyelés kifejezetten egy ilyen veszélyeztetett objektum, érték védelmét szolgálja, a kamerák alkalmazása értelemszerűen nem vezet az „ugyanilyen” bűnözés elvándorlásához. Az ilyen, speciális objektumok megfigyelése céljából felszerelt kamerák ezért közvetlenül nem járulnak hozzá a térfigyelő rendszerek - sokak által sérelmezett - városokat behálózó terjedésének folyamatához. 
Fontos kiemelni továbbá, hogy a temetők, mint védendő objektumok esetében nem csupán az általános bűnmegelőzési, bűnüldözési szempontok játszanak szerepet, hanem a kegyeleti jogok védelmét is hangsúlyozottan figyelembe kell venni. 

2./ Alkotmányos jogokkal összefüggő szempontok vizsgálata 
a./ A kegyeleti jog
Az Alkotmányban rögzített emberi méltósághoz való jogból levezethető kegyeleti jog érvényesülésének vizsgálatakor hangsúlyozni kell, hogy az Alkotmánybíróság ítélkezési gyakorlatában az élethez és az emberi méltósághoz való jogot az alkotmányos alapjogok hierarchiájának élére helyezte. 
„Az Alkotmány 54. §-ának (1) bekezdése tehát akkor, amikor az élethez és a méltósághoz való veleszületett jogokat tételezi - figyelemmel az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében ért sérthetetlen és elidegeníthetetlen jelzőkre is -, olyan, a jogi értékeket is megelőző kategóriákról rendelkezik, amelyek a lehető legteljesebb jogi oltalomban kell, hogy részesüljenek, és amely értékekkel szembeni követelmények - mint valóságos jogi tilalmak - korlátlanok, vagyis az államot is kötik. […] Az emberi lét és méltóság az értékek rangsorában minden értéket megelőz, itt az emberi jogok forrásáról, eredőjéről és alapjáról, azaz a jog által is sérthetetlen és elidegeníthetetlen értékekről van szó. […] Az emberi méltósághoz való jog nem puszta erkölcsi értékdeklaráció. Az, hogy az emberi méltóság a jog előtt és felett létező érték, amely a maga teljességében a jog számára hozzáférhetetlen, nem zárja ki azt, hogy ezt az értéket jogok forrásának tekintsük - mint a természetjogot követve számos nemzetközi egyezmény és alkotmány teszi -, vagy hogy a jog a méltóság tiszteletben tartását és védelmét előírja, avagy hogy egyes aspektusait valóságos joggá formálja.”
A Ptk. 22. §-a értelmében az ember jogképessége a halállal megszűnik. Mivel jogok alanya csak jogképes személy lehet, a halottnak nincsenek jogai, így személyhez fűződő jogai sincsenek. A Ptk.-hoz fűzött kommentár kifejti, hogy ebből is következően nincs mód az elhunyt vagy megszűnt személy személyiségi jogainak érvényesítésére; e megállapításnak nem mond ellent a kegyeleti jogra vonatkozó jogosítványok törvényi szabályozása, mivel az - a gyakorlat felfogásában - az elhunyt természetes személy meghatározott személyiségi jogainak sérelmén keresztül kiváltja, magába foglalja a jogérvényesítésre jogosult személyiségi jogainak csorbulását is. Az elhaltak emléke, emberi méltósága és jó hírneve a Polgári Törvénykönyv védelme alatt áll, ezek megsértése a Ptk. 85. §-ának (3) bekezdése értelmében a kegyeleti jogosultak kegyeleti jogainak a sérelmét jelenti. „A kegyeleti érzéshez, a halottakra való emlékezéshez, a halottak tiszteletéhez való jog az élőket megillető legszentebb érzések egyikét fogalmazza meg a jog nyelvén”. A hozzátartozók a temetés külsőségeivel, a sírhely megválasztásával is kifejezésre juttatják a meghalt iránti megbecsülésüket, gyászuk nagyságát. A gyászolók, a látogatók pedig a temetőkben az elhunytakra emlékezve emberi méltóságukat és kegyeleti jogukat „gyakorolják”.
A kegyeleti jog polgári jogi értelemben csak a Ptk. által kegyeleti jogosultként meghatározott személyeket illeti meg. Tágabb értelemben azonban mindenkit megillet, akinek emlékében az elhunyt él. A társadalom, az állam és konkrétan a temető-tulajdonos (üzemeltető) kötelessége a temetők védelmének a biztosítására azonban nem csupán abból fakad, hogy a temető és az egyes sírhely (sírbolt, urnafülke, stb.) a kegyeleti jog gyakorlásának a színtere. A sírkövek megrongálása és a halottak emlékének a meggyalázása az egyik legdurvább kegyeletsértés, amely mindig jogos és nagymértékű felháborodást vált ki nem csupán a polgári jogi értelemben vett kegyeleti jogosultak körében, hanem az egész társadalomban. A temető ugyanis egyetemes emberi érték, évezredek óta kultikus, szent helynek számít. A sírok megrongálása az egész társadalom kegyeleti érzését semmibe vevő magatartás, ezért ebben a tekintetben az államot is és minden állami szervet is fokozott, intézményes védelmi kötelezettség terheli.
Kérdésként merül fel, hogy amennyiben a temető tulajdonosa - aki törvényi (alanyi kötelezettségének, azaz a temetői kegyeleti méltóság őrzésének megfigyelési céllal üzemeltetett, illetve a hang- vagy képrögzítést is lehetővé tevő elektronikus megfigyelőrendszer alkalmazásával tesz eleget -, nem okoz-e a látogatók személyes adatainak védelme, illetve magánszférához való alkotmányos joga tekintetében szükségtelen és aránytalan korlátozást?

b./ A személyes adatok védelméhez való jog 
Az Országgyűlés 2005. november 21-i ülésnapján fogadta el a személy- és vagyonvédelmi, valamint a magánnyomozói tevékenység szabályairól szóló 2005. évi CXXXIII. törvényt. A törvény 30. § (2) bekezdése értelmében vagyonőrzési feladatokat ellátó személy elektronikus megfigyelőrendszert kizárólag magánterületen, illetve a magánterületnek a közönség számára nyilvános részén alkalmazhat. A hatályos jogi szabályozás szerint közterületen két szerv jogosult kép- és hangfelvételeket készíteni. Az egyik a közterület-felügyelet (a közterület-felügyeletről szóló 1999. évi LXIII. törvény 7. §-a), a másik a rendőrség (a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 42. §-a). 
Hangsúlyozni kell azonban, hogy a temetőkről és a temetkezésről szóló 1999. évi XLIII. törvény (a továbbiakban: T.tv.) 3. §-a értelmében a temető  a település igazgatási területén belüli, beépítésre szánt, építési használata szerinti zöldfelületi jellegű különleges terület, amely kegyeleti célokat szolgál, közegészségügyi rendeltetésű, és amelyet az elhunytak eltemetésére, a hamvak elhelyezésére létesítettek és használnak, vagy használtak. 
A köztemető az önkormányzat tulajdonában lévő temető, továbbá az a nem önkormányzati tulajdonban lévő temető is, amelyben az önkormányzat - a temető tulajdonosával kötött megállapodás alapján - a köztemető fenntartására vonatkozó kötelezettségét teljesíti (a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 8. § (1) bekezdése értelmében a köztemető fenntartása a települési önkormányzat feladata a helyi közszolgáltatások körében). Azon a településen, ahol nincs önkormányzati tulajdonú temető, a T.tv. 4. § (2) bekezdése értelmében gazdálkodó szervezet vagy közhasznú szervezet a temetőtulajdonban tulajdoni hányadot akkor szerezhet, ha az önkormányzat legalább 51%-os tulajdoni hányadban tulajdonosa lesz a temetőnek (az önkormányzat tulajdoni hányada a működés során sem csökkenthető 51% alá). Az idézett rendelkezésekből következően köztemető részben magántulajdonban lévő területen is működhet, de csak többségi köztulajdonban lehet. 
A temetők különlegessége továbbá abban is megnyilvánul, hogy bár a temető tulajdonosa az állam, a települési önkormányzat, az egyház, a helyi és országos kisebbségi önkormányzat, gazdálkodó szervezet és közhasznú szervezet lehet (T.tv. 4. §), a temetési hely felett az rendelkezik, aki megváltotta. A rendelkezési jog a T.tv. 22. §-a értelmében csak a temetési helyre helyezhető személyek körének meghatározására, síremlék, sírjel állítására és mindezek gondozására terjed ki, az átruházásra tehát nem, és a törvény nem említi sem az őrzés kötelezettségét, sem az őrzés módjának meghatározását. Ha a sírhely a rendelkezésre jogosult más magántulajdoni tárgyával esne egy tekintet alá, elvileg maga szereltethetne fel kamerát annak védelmére (ugyanúgy, mint a lakásában – házában – üzemében – boltjában stb.). A sírhelyek őrzésének kötelezettségét azonban az egyesektől elveszi a törvény és a temető tulajdonosának, üzemeltetőjének törvényi (alanyi) kötelezettségévé teszi (T.tv. 16. §). A köztemető - funkciója - szerint közösségi rendeltetéssel bír, ezért védelmére - éppen nagyobb fokú kiszolgáltatottságánál és „védtelenségénél” fogva - szigorúbb védelmi eszközök alkalmazhatók, melyek szigorúbb tiltó, illetve korlátozó előírások is lehetnek. Az Alkotmánybíróság 6/1992. (I. 30.) sz. határozatában kimondta, hogy „a tulajdon tárgyainak közösségi rendeltetése, közszolgáltatásra szánt használata, közcélú hasznossága alapján szigorúbb büntetőjogi védelemben részesülhet”.
Le kell szögezni tehát, hogy a temető - tulajdonviszonyoktól függetlenül - speciális tulajdoni tárgynak tekinthető, amely az egyéni és társadalmi kegyeleti érzés kifejezésére, gyakorlására szolgáló - jellegében a templomokhoz és más kegyhelyekhez, kultikus helyekhez hasonló -különleges terület. A T.tv. preambuluma ezért mondja ki, hogy a törvény egyik célja az elhunyt személyek emlékének méltó megőrzése és ápolása. A temetők védelme ebből következően nem csupán a temető dologi mivoltára, a hagyományos értelemben vett tulajdoni tárgyakra (ingatlan, sírkő) terjed ki, hanem az általuk megtestesített kegyeleti értékre, a személyes és közösségi kegyeleti érzésre is, sőt, elsősorban ezekre. Ezt erősíti az is, hogy a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) 181. §-a alapján kegyeletsértés vétségét követi el, aki a halott emlékét meggyalázza. A Btk.-hoz fűzött kommentár szerint ilyen lehet „a halott emlékének ápolására szolgáló síremlék, urna, emléktábla, kegyhely stb. megrongálása, szétrombolása, szétdúlása, beszennyezése, bemocskolása és ehhez hasonló egyéb magatartás is”.
A temető területének „különlegessége” tehát nem egy törvényhozói „nyelvbotlás”: a temető nem közterület és nem is magánterület, védelme pedig nem „vagyonvédelemnek” minősül. A „temetőőrzés” (a temetői rend és a temetői erkölcs védelme), amely a közrend és a közerkölcs védelmének kötelezettségéből ered, külön törvényben nevesített, speciális őrzési kötelezettség, amely különleges tartalommal bír és fokozottan szigorú követelményeket támaszt. Így sem a személy- és vagyonvédelmi, valamint a magánnyomozói tevékenység szabályairól szóló törvény rendelkezései, sem pedig a rendőrségnek vagy a közterület-felügyeletnek a kifejezetten közterületre vonatkozó jogosítványai, köztük a kép- és hangfelvétel készítés feltételei, a temetőkben nem alkalmazhatók. Ezek a törvényi szabályok legfeljebb csak analógia útján, a „különleges terület” sajátosságainak megfelelően vehetők figyelembe a jogalkalmazás során, így esetünkben is. 
A személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló 1992. évi LXIII. törvény (Avtv.) szabályai alapján a kép- és hangfelvételt nem rögzítő kamerák alkalmazása nem minősül adatkezelésnek. Ebben a körben csak a kamera látókörébe kerülő személyek magánszférájának esetleges sérelme merülhet fel.  Kép- és hangfelvétel rögzítése tisztán adatvédelmi szempontok alapján ugyancsak nem kifogásolható, ha az érintett személyeket a rögzítés tényéről előzetesen tájékoztatják, és ők ahhoz - akár ráutaló magatartással is - hozzájárulnak (jelen esetben: belépnek a temető területére). Hangsúlyozni kell továbbá, hogy az adatvédelmi törvény definíciója szerint az egyes természetes személyekkel összefüggésbe nem hozható adatok nem minősülnek személyes adatnak, melyből következően az ilyen adatokon végzett műveletek sem tekinthetők adatkezelésnek. Adatvédelmi szempontból ezért eddig sem vetett fel aggályokat az olyan jellegű megfigyelés, amelynek során olyan eszközöket alkalmaznak, amelyek csak a megfigyelt területet közvetítik, az ott  tartózkodó személyekről pedig csak olyan felbontású képet közvetítenek, amelyeken az egyes személyek nem ismerhetőek fel, ugyanakkor bűncselekmény előkészülete esetén a biztonsági szolgálat meg tudja tenni a szükséges intézkedéseket.

c./ A magánszférához való jog 
Az Emberi Jogok Európai Egyezménye (a továbbiakban: EJEE) által garantált magán- és családi élet tiszteletben tartásához való jogot a Magyar Köztársaság Alkotmánya nem nevesíti, azonban az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette: az emberi méltósághoz való jog az ún. „általános személyiségi jog” egyik megfogalmazása, amely általános személyiségi jog egyik aspektusa a magánszférához való jog. 
Ahogyan a törvény a temetőt „különleges területnek” minősítette, ugyanúgy minősíthető az egészében és sírhelyenként is „különleges magánszférának”.
A temetőkben vallási, családi és társadalmi rítusok zajlanak, nem ritkák az érzelemkitörések sem, ezen kívül a gyászolók, látogatók szeretteikre emlékezve általában magányra vágynak. Emiatt adott esetben a magánszférájukba való beavatkozásnak tekinthetik a nagyszámú (esetleg egyenruhás) őrszemélyzet (különösen a rendőrség, netán a közterület felügyelők) jelenlétét, azt, hogy ezek „szemmel tartják”, azaz megfigyelik őket és az eseményeket. Vajon ugyanúgy tekintik-e a temetők területének kamerával történő állandó megfigyelését, valamint a képek rögzítését, ha ezt diszkréten elhelyezett technikai eszközök segítségével, egy elkülönített és zárt helyiségben végzik?
Ezzel kapcsolatban felmerül több kérdés is: vajon hol húzódik a magánélet határa? Sérti-e a polgárok magánszféráját, ha biztonsági kamerával figyelik azt a nyilvános helyet, ahol egyébként is bárki láthatja őket? Egyáltalán, a kamerás megfigyelés hatol-e be a magánéletükbe, avagy a kamera ebből a sajátos magánszférából kifelé figyel: az illetéktelen behatolók és az illetlen cselekmények kizárása, távoltartása, megakadályozása a célja? Utóbbi esetben a kamera ennek a különleges magánszférának a belső védelmi-védekezési eszköze, amely kifelé irányul. De ha mindkét minősítés lehetséges, melyik a helyesebb, a nagyobb intenzitású jogi tény? A helyes válasz a helyes jogi minősítés előfeltétele.
A magánélet tág fogalom, a körébe tartozó viszonyok kimerítő jellegű felsorolása lehetetlen. Fontos azonban kiemelni, hogy a Strasbourgi Emberi Jogi Bíróság (a továbbiakban: Bíróság) leszögezte, a személyeknek az a joga, hogy életüket bármilyen külső megfigyelés vagy beavatkozás nélkül éljék, a magánszféra védelméhez való jog részét képezi, és a magánszféra határa nem a magánlakások ajtajánál húzódik: a magánélet védelméhez való jog a polgárokat bizonyos mértékig akkor is megilleti, amikor közterületen tartózkodnak. Ha a temetőben elhelyezett kamera „belső megfigyelést” végez és a „jogellenes” külső beavatkozás” ellen irányul, akkor nem puszta technikai eszköz, hanem az alanyi jogú önvédelem (a magánélet és a magánszféra védelmének) eszköze, alkalmazása pedig a temető tulajdonosát, üzemeltetőjét terhelő „őrzési kötelezettség” részét alkotja, e kötelezettség teljesítésének egyik lehetséges módja.
Ezzel összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy a magánszférához való jog különböző élethelyzetekben, helyszíneken értelemszerűen mást és mást jelenthet. Mást jelent például a saját lakásában tartózkodó ember magánszférája, aki például joggal várja el, hogy otthonában kívülről senki ne figyelhesse meg, és mást - értelemszerűen egy „redukált”, szűkebb magánszférát - jelent az utcára kilépő emberé. 
A Bíróság is leszögezte, hogy a közterületek biztonsági kamerákkal történő - rögzítés nélküli - puszta megfigyelése per se nem érinti az ott tartózkodók magánszférához való jogát. A kamerákkal ugyanis olyan területet, eseményeket figyelnek meg, amelyek amúgy is mindenki számára láthatóak. Amennyiben például egy utcán sétáló ember egy kamera által megfigyelt területre ér, a kamera is kizárólag azt „látja”, amit bárki, aki szintén az utcán tartózkodik. 
A Bíróság álláspontjával egyetértek, ugyanakkor ismételten hangsúlyozom, hogy a temető sem nem közterület (mint az utca), sem nem magánterület (mint a magánlakás), ezért a Bíróság álláspontja értelemszerűen és „megfelelően” adaptálandó erre a „különleges területre”, ahol az emberi méltóság és a kegyeleti érzés a védelem közvetlen tárgya. Az ezzel a védelmi igénnyel szembeni fokozott érzékenység, a kamerázás, mint egyre terjedő jelenség elleni tiltakozás - még ha érthető is - nem elfogadható.
Jelen üggyel kapcsolatban szeretném kiemelni, hogy a halottak emlékének, nyugalmának, valamint a társadalom kegyeleti érzésének a védelme az állam kiemelkedő kötelessége. A temetők általában nem forgalmas helyek, ebből fakadóan a vandalizmusnak is fokozottabban kitettek. A statisztikák szerint a halottak emlékének meggyalázása sajnos nem tekinthető ritkának: 2002-ben például 200, 2003-ban már több, mint kétszer ennyi, 459 esetben történt temetőrongálás Magyarországon, a temetők tehát veszélyeztetett objektumoknak tekinthetők. 
A rongálást, és a temető kegyeleti rendeltetéséhez méltatlan magatartásokat hagyományosan a temetőőr akadályozta meg állandó jelenlétével. Kisebb temetők esetében ez ma is megfelelő megoldás lehet. Ugyanakkor a nagyobb területű temetők esetében csak nagy létszámú biztonsági szolgálat garantálhatná a temető biztonságát. A kamerás térfigyelő rendszer a tulajdon technikai értelemben vett védelmére ennél alkalmasabb eszköz: alkalmazása révén a temető védelme hatékonyabban biztosítható, a nagyszámú őrszemélyzet állandó jelenléte pedig - amely költségesebb, improduktív és sokkal inkább zavarja a látogatókat - feleslegessé válik. 
A temetők kamerás megfigyelése tehát a temetők, mint különleges terület és speciális magánszférán belül az emberi méltóság és a kegyeleti jog védelmét, a látogatók zavartalanságát hivatott biztosítani. A temetőfigyelő rendszer célja a tulajdon tárgyainak - a gyakran jelentős értéket képviselő síremlékeknek -, és az azokban objektiválódott kegyeleti érzésnek a védelme is. A látogatók személye a megfigyelés szempontjából irreleváns, kizárólag annak a személye válik relevánssá, aki kegyeleti jogot sértő magatartást tanúsít. Az ilyen személy jogsértő cselekménye kegyeletsértési-, kártérítési-, szabálysértési-, esetleg büntető jogviszonyt keletkeztet, amelyekben felelősségre vonható. A jogsértő felelősségre vonásához nyomós magánérdek és közérdek is fűződik. Mindezek érvényesülését segítik elő a biztonsági kamerák akkor is, ha csak megfigyelést végeznek (az őrszemélyzet „szemét” pótolva), és még inkább, ha a felvételeket rögzítik, és megfelelő ideig tárolják is. A felvételeken a jogtisztelő látogatók képmásának tárolása jogilag nem releváns „technikai tény”, hiszen azokba – jogsértő cselekmény hiányában – senki nem tekinthet bele, majd törlik azokat. Ha viszont jogilag releváns jogsértő cselekmény történt, annak visszakeresésére csak az arra feljogosított szervek jogosultak és akkor is csak a jogsértő személye válik – a beazonosítással – releváns személlyé és ezzel a felelősségi jogviszonyok valamelyikének alanyává.
A Bíróság az EJEE által garantált jogok szempontjából csak az olyan eseteket találta aggályosnak, amikor a hagyományos értelemben vett közterületen (utcán, téren, parkban stb.) elhelyezett kamerák által közvetített képet - későbbi felhasználás, esetleg közzététel céljából - rögzítették. A temetők és a sírhelyek azonban mind az élők és holtak emberi méltóságának, mind az egyéni és közösségi (társadalmi, nemzeti) kegyeleti érzéseinek a sérthetetlensége okán fokozott védelemre szorulnak, aminek érdekében az egyének alanyi jogaikból többet hajlandók, illetve kénytelenek engedni. Ezt az összemérést is a „szükségesség-arányosság-alkalmasság” tesztjének kell alávetni. Az eddig kifejtettek alapján a biztonsági kamerás megfigyelés és képrögzítés
- a temetői vandalizmus terjedése miatt egyes temetőkben (temetőrészekben), illetőleg frekventált időszakokban szükségessé vált;
- a kegyeleti jogosultak - úgyis mint törvénytisztelő állampolgárok - technikai érintettsége („képbekerülésük” okán) jogilag irreleváns, az ebből eredő esetleges jogsérelmük veszélye olyan csekély mértékű, amit a legalapvetőbb jogaik védelme és biztonsága nagyságrendekkel meghalad;
- a biztonsági kamerák a jogsértő cselekmények megelőzésére és leleplezésére egyaránt alkalmasnak bizonyultak.
A kifejtettekre tekintettel nem csak a képet nem rögzítő kamerák alkalmazása, hanem a felvételek rögzítése és meghatározott ideig való tárolása sem okoz a látogatók emberi méltóságával, kegyeleti jogával és képmáshoz való jogával összefüggő alkotmányos visszásságot. 
Ami az általános alkotmányossági követelmények gyakorlati és konkrét megvalósítását illeti, előzetesen fel kellene tárni például, hogy a sírrongálásoknak mi az indítéka: motiválatlan vandalizmusról, absztrakt veszélyről van-e szó, amelynek következtében adott esetben minden temető érintett lehet, vagy a támadások nagy része meghatározott közösségek vagy vallás ellen irányul. Ez utóbbi esetben ugyanis csak egyes különösen veszélyeztetett temetők, illetve temetőrészek kiemelt (kamerás) védelme indokolható, és így a kamerás térfigyelő rendszer alkalmazása nem egy távoli, elvont veszély elhárítására irányulna. Vizsgálni kellene továbbá, hogy a rongálások jellemzően mely napszakban, időszakban történnek. Elképzelhető ugyanis, hogy a temetők területének kizárólag nyitvatartási időn kívüli megfigyelése is elegendő a rongálások megakadályozásához. Ezen kívül adott esetben elegendő lehet például a kameráknak a kerítések vonalában és a temetőben található főbb utak mentén történő elhelyezése is. Mindez a temető őrzésére kötelezett tulajdonos konkrét döntési kompetenciája és övé a döntésért viselt, valamint az őrzés elmulasztásából vagy hiányosságából adódó felelősség is.

3./ Összegzés
Hangsúlyozni szeretném, hogy az összes hazai temető egész területének kamerákkal történő folyamatos megfigyelése nem indokolt, erre sem anyagi fedezet, sem társadalmi igény nincs. A jelentésemben részletesen kifejtett indokok alapján azonban - álláspontom szerint - indokolt lehet, hogy egyes temető(része)k műemléki értékeinek, nemzeti, kulturális és kegyeleti jelentőségének, a látogatók méltóságának és a sírhelyek biztonságának védelme érdekében - a súlyos jogsértő cselekmények megelőzése, illetve leleplezése céljából - kamerás temetőfigyelő rendszert alkalmazzanak. Amennyiben ilyen rendszer kerül kiépítésre, annak során figyelemmel kell lenni a szükségesség-arányosság-alkalmasság alkotmányos követelményeire. Törekedni kell arra, hogy a technika a lehető legkisebb mértékben érintse a jogtisztelő polgárok alapvető jogait, különösen a személyes adatait, és amennyiben érinti, annyiban garantálja is egyúttal azok védelmét és biztonságát.
A kifejtettekre tekintettel felkérem a beadványozót, hogy a jelenleg részleteiben még kidolgozatlan tervek konkretizálása során a jelentésemben foglalt szempontok figyelembevételével járjon el.

Budapest, 2006. január 10.

Lenkovics Barnabás sk.