Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának és általános helyettesének
k ö z ö s   j e l e n t é s e
az egészségügyi ellátóknál alkalmazott betegazonosító rendszerről
az OBH 2015/2005. számú ügyben

Az eljárás megindulása
Az elmúlt évben az írott és az elektronikus sajtó, valamint a közvélemény is sokat foglalkozott azzal az esettel, hogy egy egészségügyi fekvőbeteg ellátó intézményben két beteg személyét felcserélték – mint utóbb kiderült – a kellő azonosíthatóság hiánya miatt.
A konkrét ügyben ugyan nem érkezett állampolgári panasz az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, mégis úgy gondoljuk, hogy az élethez, az egészséghez, a személyi integritáshoz és az emberi méltósághoz való jog – valamint az ezekkel összefüggő más alapvető jogok – alkotmányos érvényesülésülésének elősegítése érdekében nem mellőzhetjük álláspontunk kifejtését.
Figyelemmel a vitára okot adó esemény nyomán kialakult helyzetre, felismerve annak jelentőségét, hogy a betegcsere nagyobb számú előfordulása esetén ennek társadalmi veszélye is nagy, valamint szem előtt tartva azt a tényt, hogy a vonatkozó jogszabály módosítása révén a betegazonosító rendszer kiépítése – a módszer meghatározásának mellőzésével – kötelezővé vált valamennyi kórház számára, a kivitelezést megkönnyítő miniszteri irányelv tartalmának ellentmondásossága miatt szükségesnek látjuk az adott helyzet emberi jogi és alkotmányos alapjogi értékelését, és minderről a nyilvánosság tájékoztatását.
Az említett megfontolások alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16.§ (2) bekezdésében biztosított jogkörünkben, hivatalból rendeltünk el vizsgálatot az egyes beteg életének és egészségének megóvására alkalmas, ugyanakkor méltóságát, személyiségét és intimszféráját, szenzitív adatait is tiszteletben tartó betegazonosító tárgyában kiadott jogi iránymutatás és a gyakorlati alkalmazás egyes elemeinek tisztázására.

Érintett alkotmányos jogok
1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
59. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkit megillet a jóhírnévhez, a magánlakás sérthetetlenségéhez, valamint a magántitok és a személyes adatok védelméhez való jog.
70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.

Egyéb alkalmazott jogszabályok
1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
1992. évi LXIII. törvény a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról 
2. § E törvény alkalmazása során (...)
1. személyes adat: bármely meghatározott (azonosított vagy azonosítható) természetes személlyel (a továbbiakban: érintett) kapcsolatba hozható adat, az adatból levonható, az érintettre vonatkozó következtetés. A személyes adat az adatkezelés során mindaddig megőrzi e minőségét, amíg kapcsolata az érintettel helyreállítható. A személy különösen akkor tekinthető azonosíthatónak, ha őt - közvetlenül vagy közvetve - név, azonosító jel, illetőleg egy vagy több, fizikai, fiziológiai, mentális, gazdasági, kulturális vagy szociális azonosságára jellemző tényező alapján azonosítani lehet;
2. különleges adat: a) a faji eredetre, a nemzeti és etnikai kisebbséghez tartozásra, a politikai véleményre vagy pártállásra, a vallásos vagy más világnézeti meggyőződésre, az érdek-képviseleti szervezeti tagságra, b) az egészségi állapotra, a kóros szenvedélyre, a szexuális életre vonatkozó adat, valamint a bűnügyi személyes adat;
3. § (2) Különleges adat akkor kezelhető, ha a) az adatkezeléshez az érintett írásban hozzájárul, vagy b) a 2. § 2. a) pontjában foglalt adatok esetében, az nemzetközi egyezményen alapul, vagy Alkotmányban biztosított alapvető jog érvényesítése, továbbá a nemzetbiztonság, a bűnmegelőzés vagy a bűnüldözés érdekében törvény elrendeli; c) egyéb esetekben azt törvény elrendeli.
5. § (1) Személyes adatot kezelni csak meghatározott célból, jog gyakorlása és kötelezettség teljesítése érdekében lehet. Az adatkezelésnek minden szakaszában meg kell felelnie e célnak. (2) Csak olyan személyes adat kezelhető, amely az adatkezelés céljának megvalósulásához elengedhetetlen, a cél elérésére alkalmas, csak a cél megvalósulásához szükséges mértékben és ideig. (3) Kötelező adatszolgáltatáson alapuló adatkezelést közérdekből lehet elrendelni.

1997. évi XLVII. törvény az egészségügyi és a hozzájuk kapcsolódó személyes adatok kezeléséről és védelméről
3. § E törvény alkalmazásában a) egészségügyi adat: az érintett testi, értelmi és lelki állapotára, kóros szenvedélyére, valamint a megbetegedés, illetve az elhalálozás körülményeire, a halál okára vonatkozó, általa vagy róla más személy által közölt, illetve az egészségügyi ellátóhálózat által észlelt, vizsgált, mért, leképzett vagy származtatott adat; továbbá az előzőekkel kapcsolatba hozható, az azokat befolyásoló mindennemű adat (pl. magatartás, környezet, foglalkozás);
4. § (1) Az egészségügyi és személyazonosító adat kezelésének célja: a) az egészség megőrzésének, fenntartásának előmozdítása, b) a betegellátó eredményes gyógykezelési tevékenységének elősegítése, c) az érintett egészségi állapotának nyomon követése, d) a közegészségügyi és járványügyi érdekből szükségessé váló intézkedések megtétele.(…)
9. § (1) Az egészségügyi adatok felvétele a gyógykezelés része. A kezelést végző orvos, illetve a tisztiorvos dönti el, hogy a szakmai szabályoknak megfelelően - a kötelezően felveendő adatokon kívül - mely egészségügyi adat fel vétele szükséges a 4. § (1) bekezdése szerinti célból. (…)
12. § (1) Az egészségügyi és a személyazonosító adatoknak az érintett részéről történő szolgáltatása - az egészségügyi ellátás igénybevételéhez kötelezően előírt személyazonosító adatok és a 13. §-ban foglaltak kivételével - önkéntes.

Tények és következtetések
I. Az egészségügyi szolgáltatások nyújtásához szükséges szakmai minimumfeltételekről szóló 60/2003. (X. 20.) ESzCsM rendelet (a továbbiakban: R.) módosítását követően (2004. október 20.) ez év január 1. napjától jogszabály a következőket rendeli: „Minden fekvőbeteg-szakellátást nyújtó egészségügyi intézményben biztosítani kell a betegellátás biztonságát fokozó betegazonosító rendszer működését, amelynek részletes szabályait a szervezeti és működési szabályzatban kell meghatározni, figyelemmel a hatályos adatvédelmi rendelkezésekre is.” (3.§-ának (5) bek.) Már e rendelkezéssel kapcsolatban feltehető a kérdés, miért nem említi ugyanilyen követelményként az emberi méltósághoz, az élethez, az egészséghez való jogot, a személyiségi és azon belül a névjog kötelező figyelembevételét? Ez a kérdés még súlyosabban vetődik fel a rendelet végrehajtását segíteni hivatott miniszteri iránymutatás részleteit tekintve.

A betegazonosítás módszerének egyes kritériumait az egészségügyi miniszter 1/2005.(EüK. 1) EüM irányelve tartalmazza, mely a betegazonosító rendszer általános elvei között szintén kiemelten említi a személyes adatok védelmét. Eszerint „a személyes adatok védelmét és az érintett személyiségi jogait (ha törvény kivételt nem tesz) az adatkezeléshez fűződő más érdek nem sértheti; így az érintett személyes és különleges (egészségügyi) adatait a gyógykezelésben részt vevő egészségügyi személyzeten kívül illetéktelenek nem ismerhetik meg.” Bár az idézet első fele belső önellentmondást hordoz (miféle, az adatkezeléshez fűződő más érdekek sérthetnék éppen a személyes adatok védelmét?), de legalább utal az érintett személyiségi jogaira és arra, hogy ezekre törvény kivételes szabályokat tartalmazhat. Az idézet második fele szükségtelen ismétlés: az érintettek személyes és különleges (egészségügyi) adatainak illetéktelenek általi megismerését több törvény (Ptk., Eütv.) eddig is tiltotta.
Az alkalmazás technikai kivitelezésére az SzMSz keretei között adott lehetőséget a miniszter irányelve. Az azonosító tartalmát az Irányelv ekképpen határozza meg: „Az azonosítónak olyan adattartalommal kell rendelkeznie, amely pontosan és kizárólagosan azonosítja az adott beteget és az ellátásáért felelős szervezeti egységet. Az azonosító a lehető legszűkebb körben tartalmazzon adatot és a tartalom ne kerüljön nyilvánosságra (így pl. az egészségügyi ellátó hálózaton kívüli személyek számára az azonosító alapján a beteg ne legyen azonosítható). Az azonosító a betegségre utaló különleges adatot nem tartalmazhat. A betegazonosító elemei lehetnek például: Taj szám utolsó négy számjegye és a beteg nevének monogramja, illetve a felvétel dátuma, az osztály (szervezeti egység) kódja, stb. Az azonosító tartalma, formája, színe nem utalhat a viselőjének betegségére. Az adattartalom megismerésére a fekvőbeteg-ellátó intézmény adatkezelőinek van joga (betegellátó, intézményvezető, adatvédelmi felelős)
Amennyiben olyan beteg ellátása szükséges, aki nem rendelkezik személyazonosító okmányokkal, (pl. sürgős szükség, kommunikációképtelen beteg esetében), akkor a beteget sürgősségi, egyedi azonosítóval kell ellátni. Ilyen azonosító elem lehet példának okáért: számsor (esetleg egyszerű sorszám), vagy a szervezeti egység kódja, és a felvétel dátuma, stb.”

II. Az irányelvhez hasonló jogi iránymutatások alkotmányosságának utólagos vizsgálatával összefüggésben az Alkotmánybíróság a 60/1992.(XI.17.) AB határozatában megállapította, hogy a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (Jat.) garanciális szabályainak mellőzésével hozott minisztériumi és egyéb központi állami szervektől származó, jogi iránymutatást tartalmazó leiratok, körlevelek, útmutatók, iránymutatások, állásfoglalások és egyéb informális jogértelmezések kiadása és az ezekkel való irányítás gyakorlata alkotmányellenes. Ugyanakkor jelen esetben a Jat. garanciális szabályait tiszteletben tartva alkotta meg az egészségügyi miniszter a vitatott irányelvet, annak kiadása tehát önmagában sem nem törvény, sem nem Alkotmány ellenes. Tartalmi szempontból azonban vitatható, hogy valóban szükség volt-e kibocsátására, illetve, hogy az ismertetett szövegrész alkalmas-e a kívánt eredmény elérésére, - nevezetesen a betegek pontos és kizárólagos azonosíthatóságára -, illetve nem viselkedik-e úgy a gyakorlatban mintha jogi aktus lenne. Tartalmában nem rontja-e le a Rendelet hatását azzal, hogy olyan formális jogi (in. adatvédelmi) követelményeket állít, mellyel aligha segíti a jogalkalmazót, ugyanakkor kifejezetten bonyolult kódrendszer felállítását javasolja.
A jogalkotásról szóló törvény értelmében a miniszter irányelvet adhat ki. Az irányelv pedig ajánlást ad a jogszabály végrehajtásának fő irányára és módszerére. A törvényalkotó indokolása szerint a jogi iránymutatások az állami irányítás más jogi eszközeitől abban különböznek, hogy nincs kifejezett jogi kötelező erejük. Céljuk elsősorban az, hogy segítséget nyújtsanak a jogalkalmazóknak, előmozdítsák az egységes joggyakorlat kialakulását, jogi formát adjanak az állami szervek ajánlásainak. Ugyanakkor a betegazonosító tartalmának az adatvédelmi szempontokra szűkített meghatározása ellentétes az élethez és az emberi méltósághoz való jog lényeges tartalmával, a személyiségi jogokat védő civiljogi normákkal és a jogalkotásról szóló törvény szabályaival.
Figyelemmel arra is, hogy az egészségügyi intézmény általános gyakorlatában a gyógyító-megelőző tevékenységhez képest csupán elenyésző a klasszikus jogalkalmazói tevékenység, az újonnan bevezetett kötelező betegazonosító rendszer alkalmazásának zökkenőmentes bevezetéséhez valóban elengedhetetlen a szakminiszter segítsége, ajánlása. Ez a segítség és ajánlás azonban nem lehet tartalmában ellentmondó a betegazonosítás rendeltetésével és a beteg legalapvetőbb jogaival. Azzal azonban, hogy a biztonságos betegellátás segítségére rendelt technikai eszköz kizárólag az adatvédelemi szempontok mentén legyen a gyakorlatba átültethető, aligha töltheti be maradéktalanul a rendeltetését.
Mindebből következően a feltüntethető adatok körének – melyek nem a különleges adatnak minősített egészségügyi adatok – adatvédelmi szempontból történt eltúlzott szűkítése ellentmond a szóban forgó Irányelv alapvető céljának, nevezetesen annak, hogy segítse a gyógyítást, adott esetben az életmentést, a sürgősségi beavatkozást, vagyis a betegek legfontosabb jogainak védelmét, illetve tényleges érvényesítését. Az Irányelv fentebb idézett (I. pont) része pedig kifejezetten önmagának is ellentmondó követelményeket állít, amikor pontosan és kizárólagosan azonosítható betegről és ellátásért felelős szervezeti egységről rendelkezik, azonban mindezt azzal, hogy „a lehető legszűkebb körben tartalmazzon adatot, és a tartalom ne kerüljön nyilvánosságra”. Ezzel ad absurdum a beteg életének és egészségének megóvása kerülhet veszélybe különösen akkor, ha aktuálisan önmagát azonosítani képtelen, és váratlanul fellépő beavatkozásra van szükség.  
Ezzel nem csupán az adatvédelem csapdájába szorult az egészségügyi ellátó, hanem – amennyiben valóban maradéktalanul eleget óhajt tenni az Irányelv kívánalmainak – az egészségügyi ellátás legalábbis zökkenőmentes biztosítása kérdőjelezhető meg, hiszen az egyszerű (és közvetlen) azonosítás helyett kódok és jelek megfejtő programjában kell mindenek előtt eligazodnia. Végső soron pedig, egy az egészségügyi ellátás biztonságos működését célzó, deklarált emberi jogi elveken nyugvó eszköz – az adatvédelem - sűrűjében méltatlan helyzetet teremtve, hovatovább lehetetlenné teszi a személyes adatoknak a beteg saját élete és egészsége megóvása érdekében való felhasználását is. Ezért nem az adatminimalizálás általános elvét kell követni, hanem az adott beteg személyére in concreto szükséges és elégséges adatmennyiséget kell egyértelműen hozzáférhetővé tenni. Erre pedig legkevésbé alkalmas például a monogram és a szervezeti egység megjelölése. Vajon nem volna-e életszerűbb – ha már a lázlapot is gondosan hozzáférhetetlenné tették adatvédelmi okokból –, hogy a legszükségesebb adatok (név, születési év, stb.) sőt a különös figyelemre okot adó egyéb információ (allergia, egyéb betegség, stb.) azonnal rendelkezésre álljon, ha például a folyosón összeesik a beteg? Nincs törvényi akadálya, hogy ezen különleges adatokat is tartalmazzon az azonosítószalag, ha a beteg – vagy arra feljogosított hozzátartozója – a betegfelvételkor ehhez hozzájárult.
Továbbá szükségtelen – sőt kifejezetten zavaró – a nyilvánosságra kerülés tilalmának ismétlése az irányelvben. A beteg magántitok szférája mindenki – így az egészségügyi intézmény előtt is – a Polgári Törvénykönyv védelme alatt áll. A fekvőbeteg-ellátó intézménybe való kerülés pillanatától a beteg az orvosi titokra vonatkozó szigorúbb polgári jogi és egészségügyi törvénybéli normák védelme alá kerül. A kórház (kezelő orvos) és a beteg quasi megbízási jogviszonya, annak minden eleme tehát a törvények által védett titokszféra része. Fölösleges a túlzott óvintézkedés azért is, mert nincs – nem is lehet – arra vonatkozó vélelem, hogy a többi beteg vagy azok látogatói az orvosi titok vagy a betegek adatainak kifürkészése céljából látogatnák az intézményt. Sőt az „ártatlanság vélelmét” a jogállam által egyébként védett élet- és jogviszonyokban mind szélesebb értelemben lehet/kell szem előtt tartani. A contrario következtetéssel: az illetéktelen titoksértés vélelme olyan szükségtelen és aránytalan mértékű tiltást és korlátozást eredményez, mely ad absurdum a beteg életét, illetve egészségét veszélyeztetheti. 
Mivel a betegazonosító alapján tárolt adatbázis tartalma a gyógyító-megelőző tevékenység elengedhetetlen része, az egészségügyi intézmény e tekintetben egyfelől adatkezelő, másfelől a test és lélek reparálását vállaló intézmény. Az élet és egészség megvédése az alapvető cél, az adatok felvétele, kezelése ennek egyik eszköze. Ha az alkotmányos értékek rendszerében az emberi méltóság tisztán morális értelmezésben vetődik fel, nem ellentmondásos-e a gyógyító hely által alkalmazott jel/kódrendszer az általa ellátott ember azonosítására akkor, amikor rendelkezésre áll a Polgári Törvénykönyv által védett, az ember lehető legnyilvánosabb „önazonosító” adata: a neve. A névjog önállóan nevesített személyiségi jog (Ptk. 77.§), melynek alapján mindenkinek joga, hogy saját nevét viselhesse, attól senki meg ne fossza. A név nem helyettesíthető kódszámmal vagy vonalkóddal, különösen nem a betegen magán, sem testére pecsételve vagy tetoválva, sem csuklópánton vagy más eszközön. A névtelenség (személytelenség) és a kódolás az egészségügyi intézmény „termékévé” silányítaná az embert. A polgári jogi személyiségvédelem alapja az ember testi valója, a személyiség azonban nem azonos a biológiai-fizikai léttel, hanem a „személyiségjegyek”, a személyiség elemeinek összessége által kifejezett társadalmi eszmei érték. Az egységes és oszthatatlan emberi személyiség önmagában, egyedüli és eredeti jellegére tekintettel értékes. Ezt a személyiséget a jog védelemben részesíti – a Magyar Köztársaság társadalmi és alkotmányos rendjével összhangban. A védelem – amelyet mindig a kiszolgáltatottabb, gyengébb fél érdeke indokol – kétoldalú: egyrészt a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. A „tiszteletben tartani” megfogalmazás egyértelmű: nem egyeztethető össze vele a személyiség lerombolása, méltóságában való megsértése, korlátozása, az emberi személyiség jog által védett külső megnyilvánulásainak tárgyiasítása, az egészségügyi szolgáltatás „tárgyává” tétele. „Az Alkotmánybíróság a rendszerváltást követő jogalkotási dömping folyamatos kontrollja alkalmával a személyi szám alkalmazásának alkotmányellenessége megállapításakor kifejtette, hogy „az egységes személyazonosító kód értelme az, hogy ugyanarra a személyre vonatkozó adatokat könnyen és biztosan lehessen azonosítani, illetve összegyűjteni egy olyan rövid, technikailag könnyen kezelhető kód segítségével, amely megváltoztathatatlan és összecserélhetetlen. (…) Ezek az előnyök azonban a személyiségi jogok, s különösen az információs önrendelkezéshez való jog szempontjából súlyos kockázatot jelentenek. A személyi szám különösen veszélyes a személyiségi jogokra. Ha az adatokat az érintett „megkímélésével”, különböző adatbázisokból szerzik be, kizárják az érintett személyét az adatáramlásból, s korlátozzák abban, vagy megfosztják annak lehetőségétől, hogy adatai útját és felhasználását ellenőrizze. (…) Megalázó az olyan helyzet, és lehetetlenné teszi a szabad döntést, amelyben az egyik fél nem tudhatja, hogy partnere milyen információkkal rendelkezik róla. (…) Mindez súlyosan veszélyezteti az önrendelkezés szabadságát és az emberi méltóságot. 15/1991.(IV.13.) AB határozat.”
Mindebből következően az Irányelvnek a betegazonosító tartalmára vonatkozó egyoldalúan és túlzóan szigorú követelményei nem felelnek meg az emberi méltóság, a személyhez fűződő jogok, illetve az információs önrendelkezési szabadság követelményeinek. Szigorú adatvédelmi rendelkezése más alapvető jogok szükségtelen és aránytalan korlátozását eredményezheti, mely – eredeti célját annullálva – közvetlenül veszélyeztetheti magát a betegellátást is.

III. Az Emberi Jogok Egyetemes Deklarációja (1948), az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságjogok Európai Egyezménye (1950), a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (1966), a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (1966), az Európai Szociális Charta, továbbá, az Európai Unió Alkotmányos Szerződésének Alapjogi Chartája (2004) kötelezik az aláíró államokat a bennük foglalt alapvető jogok tiszteletben tartására. Ez utóbbi II-54. cikke pedig kifejezetten deklarálja a joggal való visszaélés tilalmát az alapjogok tekintetében. „Az Unió Alapjogi Chartája II-54. cikke: „E Charta egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, hogy az bármilyen jogot biztosítana olyan tevékenység folytatására vagy olyan cselekedet végrehajtására, amely az e Chartában elismert jogok vagy szabadságok megsértésére vagy a Chartában meghatározottnál nagyobb mértékű korlátozására irányul.” Mindezen túl a legtöbb ország alkotmánya, illetve polgári törvénykönyve is tartalmaz olyan emberi jogi alapelveket, melyek ugyancsak garanciát jelentenek a betegek jogait illetően, és melyeket az egészségügyi ellátás során is tiszteletben kell tartani. Ezek tehát: minden embernek az élethez, az egészséghez, a személyi integritáshoz és az emberi méltósághoz való joga. 
Ezen alapjogok primátusát követve vált szükségessé az egészségügy körülményeire konkretizálva a betegjogok megfogalmazása, például, hogy mit jelent az emberi méltóság tiszteletben tartása egy kórházban. Mindezen felül a beteg és a betegjogok ismerete olyan információs bázis, mely lehetővé teszi a kölcsönös együttműködésen alapuló hatékony gyógyítást. Az a huszadik századi tendencia, mely egyre inkább „személyes” kapcsolatot teremt orvos és betege között – orvosi team esetében is – olyan helyzetet teremt, melyben az orvos-társaságok és kamarák által megfogalmazott szakmai és etikai kötelezettségeket a betegek érdekében, azok jogaiként deklarálta a jogalkotó.
Figyelemmel arra, hogy – amint minden esetben – a jogok biztosítása nem mások ellen irányul, hanem az alanyi jogosult védelmében szükséges, a beteg jogok „expressis verbis” nevesítését tekinthetjük kiindulópontnak.

Ad 1.) Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata, hogy az alkotmányos alapjogok az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében foglaltak szerint – lényeges tartalmukat kivéve – csak törvényben korlátozhatók. Az egyes alapjogok korlátozhatóságával kapcsolatban az Alkotmánybíróság a szükségesség, alkalmasság, arányosság hármas követelményét határozta meg. „Az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy a másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a jog tartalmának korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan.” 
Alapjog elsősorban tehát azért korlátozható, mert más alkotmányos jog védelme ezt kívánja, és másodsorban azért, mert valamilyen elvont társadalmi vagy állami érdek – így különösen közérdek, közegészség – ezt szükségessé teszi. A korlátozás vizsgálatánál az Alkotmánybíróság a szükségesség és arányosság tesztjét alkalmazza, vagyis az alapjog korlátozását kizárólag akkor tartja alkotmányosnak, ha az kényszerítő okból történik és az elérni kívánt cél fontossága összhangban van az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlyával. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint tehát az alapjog-korlátozás alkotmányosságának feltétele, hogy a szükségesség, alkalmasság és arányosság követelménye együttesen fennálljon. 

Ad 2.) A kezdetektől fogva következetes az Alkotmánybíróság gyakorlata abban, ahogyan az emberi méltósághoz való jogot értelmezi. E szerint az emberi méltósághoz való jogot olyan anyajognak tekinti, amelyből az ember autonómiájának védelmére szolgáló alkotmányos érvrendszer – konkrét alapjog hiányában is – levezethető.  „Az Alkotmánybíróság az emberi méltósághoz való jogot az ún. «általános személyiségi jog» egyik megfogalmazásának tekinti. A modern alkotmányok, illetve alkotmánybírósági gyakorlat az általános személyiségi jogot különféle aspektusaival nevezik meg: pl. a személyiség szabad kibontakoztatásához való jogként, az önrendelkezés szabadságához való jogként, általános cselekvési szabadságként, avagy a magánszférához való jogként. Az általános személyiségi jog «anyajog», azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható.” Ennélfogva az emberi méltósághoz való jogra történő hivatkozás konkrét, nevesített alapjogok hiányában is alkalmazható lenne az egészségügyi ellátás során megjelenő betegek magánszférájának, személyiségének védelmével kapcsolatban, ám az Alkotmánybíróság további döntéseiből kiderül, hogy az emberi méltósághoz való jog magában foglalja bizonyos alapjogok védelmét. Például az Alkotmánybíróság nyomatékosan rámutat: „[…] az emberi méltósághoz való jog korántsem csupán a jó hírnévhez való jogot foglalja magában, hanem egyebek között a magánszféra védelméhez fűződő jogot is.” 
Az élethez való jog és az emberi méltósághoz való jog a magyar jogrendszerben a legalapvetőbb emberi jogok. „Az Alkotmánybíróság értelmezése szerint az emberi méltósághoz való jog «anyajog», azaz a még nem nevesített szabadságjogok forrása. Ezért e jog értelmezése hatással lehet az egyéni autonómia határainak megvonására más emberi jogok esetében […].” A fentiekből kiindulva elfogadható megoldás, hogy az egészséghez való jog határainak megvonásánál az emberi méltósághoz való jog értelmezéséből induljon ki az érvelés. Ebben az összefüggésben az emberi méltósághoz való jog alkotmányos értelmezése egyértelművé teszi, hogy az védi az embert azzal szemben, hogy tárggyá váljék, ugyanis mind a jog, mind más jogalanyok kényszerítő hatalmával szemben korlátot képez. Az emberi méltósághoz való jog – egyebek mellett – „azt fejezi ki, hogy van egy abszolút határ, amelyen sem az állam, sem más emberek kényszerítő hatalma nem terjedhet túl, vagyis az autonómiának, az egyéni önrendelkezésnek egy mindenki más rendelkezése alól kivont magja, amelynél fogva – a klasszikus megfogalmazás szerint – az ember alany maradhat és nem válik eszközzé vagy tárggyá”. (Uo.) 

Ad 3.) Az eddigiekből következik, hogy „csakis az élethez való alanyi jog és a méltósághoz való alanyi jog egysége adja meg a specifikusan a konkrét egyénre vonatkozó státust: Az ember élethez való jogát az emberi méltósághoz való jogban benne foglalt érinthetetlenség és egyenlőség teszi sajátosan az emberi élethez való joggá […]. Az emberi méltóság az élettel eleve együtt járó minőség. Az emberi méltósághoz való alanyi jog megtiltja, hogy a méltóságtól megfosszák az egyént. De az emberi méltóságtól az embert csakis életének elvételével lehet megfosztani, s ezzel mindkettő végérvényesen megszűnik.” Az emberi méltósághoz és az élethez való jog egységéből az Alkotmánybíróság által megfogalmazott emberképből következik: „Ez a jog osztatlan és az egész embert érinti – míg minden más jog elvont «szerepeket», rész-aspektusokat szabályoz. […] Az élethez és méltósághoz való jog oszthatatlansága folytán elvileg korlátozhatatlan, s egyben minden más jog korlátozásának elvi határa. […] Az élet és méltóság egységes szemlélete ennél is teljesebben védi az embert: méltósága nem függ tudati vagy erkölcsi állapotától, hanem életével adva van. Emberi státusza azért kétségbevonhatatlan, mert élete méltóságánál fogva érinthetetlen.” Ez az érinthetetlenség magában foglalja a veszélyeztetés tilalmát is. Az emberi életet senki nem veszélyeztetheti, különösen a jogalkotók és jogalkalmazók nem, akiknek elsőrendű kötelessége az élethez való jog (az emberi élet) védelme.

Ad 4.) A Ptk. 75. § (1) bekezdése rendelkezik akként, hogy a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak. A szakasz (3) bekezdése szerint pedig, a személyhez fűződő jogokat nem sérti az a magatartás, amelyhez a jogosult hozzájárult, feltéve, hogy a hozzájárulás megadása társadalmi érdeket nem sért, vagy veszélyeztet. A személyhez fűződő jogokat egyébként korlátozó szerződés vagy egyoldalú nyilatkozat semmis. 
Az Alkotmánybíróság az élethez és az emberi méltósághoz való jogot a Ptk.-beli „általános személyiségi jog” egyik megfogalmazásának is tekinti. A modern alkotmányok, illetve alkotmánybírósági gyakorlat az általános személyiségi jogot különféle aspektusaival nevezik meg: például a személyiség szabad kibontakoztatásához való jogként, az önrendelkezés szabadságához való jogként, általános cselekvési szabadságként, vagy a magánszférához való jogként. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a polgári bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható, illetőleg ha egy konkrét személyiségi önrendelkezési jognyilatkozatra nincs kifejezetten rávonatkozó konkrét szabályozás. _ftn2#_ftn2A személyes önrendelkezés tekintetében a beteg saját gyógyulásával/gyógyításával kapcsolatos jognyilatkozat megtételére jogosult, a polgári anyagi jog és az alkotmányos alapjog vonatkozásában a konkrét egészségügyi jogi megfogalmazást az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény rendezi.
Minden betegnek joga van sürgős szükség esetén az életmentő, illetve a súlyos vagy maradandó egészségkárosodás megelőzését biztosító ellátáshoz, valamint fájdalmának csillapításához és szenvedéseinek csökkentéséhez. Továbbá minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és az egyenlő bánásmód követelményének megfelelő egészségügyi ellátáshoz. Az Eütv. erre vonatkozó magyarázata szerint megfelelő az ellátás, ha az az adott egészségügyi szolgáltatásra vonatkozó szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek megtartásával történik. (6.§, 7.§)
Az Eütv. további szakaszában deklarálja, hogy a beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható. Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza, figyelembe véve a törvényes korlátozásokat. Ezzel együtt a betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen, illetve az Eütv-ben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja. (15.§)
Mindebből következően az Alkotmány általános élet-és egészségvédelmi rendelkezéseit egyfelől a Ptk.-beli általános személyiségi jog, másfelől ennek az egészségügyi törvény előbb idézett rendelkezései bontják ki és juttatják érvényre. 

IV. A modern jóléti államok egészségügyi ellátása a tisztességes minimum elve mentén teremtődött meg, a francia forradalom egyenlő létezés elméletének kiindulásából, a mindenki számára való elérhetőség biztonságát jelentő legfőbb célig. A korszerű orvoslás, a fejlett jogtudat, az élet és emberi méltóság jelentőségének felismerése a huszonegyedik században kellő óvatosságra int. Az aránytalan cél-eszköz megválasztás, a jogok és kötelezettségek harmóniájának megbomlása a „lehető legmagasabb szintű ellátás” megbomlásához vezethet. A „legfőbb érték az ember” – filozófiai tételében a személyes adatok alapjogi óvásának és az egészséghez való jog működőképességének a szükségesség-arányosság argumentumai között kétségtelenül összhangban kell lennie. Azonban az egészségügyi ellátáshoz való jog - mint elsődleges cél - nem üresedik-e ki egy sürgősségi beavatkozás során történő „kódzavar” (azaz adatzavar) esetén?
Az Alkotmánybíróság a magántitok és a személyes adatok védelméhez való joggal (Alkotmány 59. § (1) bek.) kapcsolatban az alapjogi teszt szükségességi elemét tovább konkretizálta, s az adatkezelés célhoz-kötöttségét állította követelményként. A személyes adatok védelméhez való jogot információs önrendelkezési jogként jelölve meg, pedig kifejtette: „Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata, hogy az Alkotmány 59. §-a szerinti magántitok és a személyes adatok védelméhez való jog nem abszolút jog, törvény kivételesen elrendelheti annak kötelező kiszolgáltatását, és elrendelheti felhasználásának módját is. Ez utóbb hivatkozott 20/1990. (X. 4.) AB határozatában az Alkotmánybíróság arra is rámutatott, hogy „[a] törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt kiválasztani. Ha az alkalmazott korlátozás a cél elérésére alkalmatlan, az alapjog sérelme megállapítható” A betegazonosítás célja az emberi személyiség, a személy életének, méltóságának, egészségének feltétlen védelme és megóvása.

V. Általános jogelv, hogy minden alkotmányos alapjog és a törvényekben biztosított alanyi jogok gyakorlásának legfőbb korlátja a másik ember alapvető jogainak sérthetetlensége és ennek feltétlen tiszteletben tartása. Ebből következően, ha az érdekelt személy kifogásolja a vonatkozó jogszabály rendelkezéseit vagy az ennek alapján eljáró egészségügyi ellátó magatartását, az alapjogi érvelés szerint a személyiségi jogainak és adatainak védelméhez fűződő joga, sérelme vagy veszélyeztetése esetén helyben és azonnal az orvoshoz, az intézmény vezetőjéhez, a betegjogi képviselőhöz, végső fokon a bírósághoz fordulhat. Ugyanakkor a személyiségi adatok védelme szempontjából nem látjuk sértőnek, ha a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog intézményi teljesítése (érvényesülése) – értsd: egészségügyi ellátás – során olyan azonosító adatok szerepelnek a karszalagon, mint például a páciens neve, születési éve, betegsége, „életmentő” gyógyszerei adatai, vagy éppen az életét veszélyeztető gyógyszerek, beavatkozások. Vagyis minden egyes beteg azonosítója személyre szabott, egyedi kell, hogy legyen, hiszen ugyanúgy nincs két azonos beteg, ahogy nincs két azonos emberi személyiség sem! Az adott beteg szempontjából releváns adatok feltüntethetők egy a külső szemlélő által közvetlenül nem látható eszközön is, nem feltétlenül a beteg csuklóján.
A jogdogmatikai kérdés tehát nem a jog gyakorlása (adat feltüntetés) és a jog gyakorlásától való tartózkodás (kódok alkalmazása) között húzódik, hanem a jog gyakorlása és a joggal való visszaélés között. A betegazonosító szalagon szereplő személyes adatok más által (betegtárs, hozzátartozó, látogató) való megismerése önmagában sem nem jogellenes, sem nem erkölcstelen. Sőt, tipikusan – a segítségnyújtáshoz – hasznos és nélkülözhetetlen. A név stb. feltüntetése (a beteg beleegyezésével) tehát nem az információs önrendelkezési jog, mint alapjog sérelmét valósítja meg, hanem ellenkezőleg, annak ésszerű és életszerű kiteljesítése, segítségnyújtás az intézmény szakemberei számára a páciens, illetve a beteg ellátásához, gyógyításához, esetleg életének megmentéséhez.
Ezért a szükségesség–arányosság alapjogi tesztjének logikai rendszere figyelembe vételével megállapítottuk, hogy az adatvédelem elvont érdeke miatt nem szükséges a személyes adatok e helyütt feltárt korlátozása, mely korlátozás nem áll arányban az ezzel elérni kívánt céllal, azaz a személyes adatok védelmével. Megjegyezzük továbbá, hogy a kódrendszer kifejezetten alkalmatlan a személyes adatok teljes körű védelmére.
Mindezen túl, az adatok védelmének általunk kifogásolt módszere aránytalan többletterhet ró az egészségügyi szakemberekre, és egyébként kifejezetten veszélyezteti a zökkenőmentes és biztonságos betegellátást.
A jogszabályalkotás, a helyes jogértelmezés és a jogalkalmazás az állam, az egészségügyi, igazgatási és hatósági szervek feladata. Az a jogalkotási kényszer, mely elengedhetetlenné tette a betegazonosító rendszer bevezetését a fekvőbeteg ellátó intézményekben egyúttal nem jelentette azt is, hogy a Rendelet módosításán túl, olyan alkalmazási iránymutatást is életre hívjon, mely az előzőekben kifejtettek szerint szükségtelen, így az alapjogi követelményekkel összhangban lévő jogi norma hatását lerontva alkotmányos aggályokat keltsen.
Amennyiben jogalkotásra lenne lehetőség/szükség, de a jogalkotó elmulasztaná a szabályozást, ez a mulasztása lenne alkotmányellenes, ha az így kialakult helyzet alkotmányos jogokat sértene. Továbbá egy meghatározott ideig szükséges, de a tudomány eredményeinek változásával később szükségtelenné váló vagy aránytalan tiltás, illetve korlátozás időn túli hatályban hagyása is alkotmányellenesnek minősíthető. Ugyanígy alkotmányos visszásságot okoz az alkotmány értékrendjének és szellemének ellentmondó, helytelen jogértelmezés és hatósági jogalkalmazás is. 
A személyre szabott, az egyes beteg életének és egészségének megóvására alkalmas, ugyanakkor méltóságát, személyiségét és intimszféráját, szenzitív adatait is tiszteletben tartó betegazonosító alkalmazása a kezelő orvos és az egészségügyi intézmény kötelessége és felelőssége a másik fél, a beteg (vagy hozzátartozója) bevonásával.
Mindebből következően a betegazonosító rendszer alkalmazásának elemeit tartalmazó – és ezzel szándéka szerint, a fekvőbeteg-ellátást nyújtó egészségügyi intézményekben dolgozó szakemberek munkáját segítő – irányelv fölösleges iránymutatása alapján történő azonosítás alkalmas arra, hogy az Alkotmányban deklarált emberi méltósághoz való joggal valamint az egészséghez való joggal összefüggésben alkotmányos visszásságot okozzon.

Kezdeményezés
Mindezekre hivatkozva, mivel az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság az állami irányítás egyéb jogi eszköze fölösleges rendelkezésére vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében – az Obtv. 25. §-a alapján – javasoljuk az állami irányítás egyéb jogi eszköze kiadására jogosult egészségügyi miniszternek az 1/2005. (EüK.1) EüM Irányelv adatminimalizálásra törekvő útmutatásainak – az emberi méltósághoz, illetve az egészséghez való jog elsődlegességének figyelembe vételével történő – soron kívüli felülvizsgálatát, ezzel együtt módosítását.

Budapest, 2005. május 19.

Lenkovics Barnabás sk. 		Takács Albert sk.