Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 1697/2005. számú ügyben

Előadó: dr. Tasi Katalin
Az eljárás megindulása
A hivatásos gondnok panaszosok a gondnokoltak köztemetésével kapcsolatos észrevételeiket tartalmazó beadványukkal fordultak az országgyűlési biztoshoz. Beadványukban előadták, hogy számos esetben a temetésre kötelezett személy hiánya, vagy az örökös fel nem lelhetősége miatt annak ellenére helyeznek köztemetés útján végső nyugalomra gondnokság alatt álló személyt, hogy nagyobb vagyonnal rendelkezett, ami pedig lehetővé tenné a köztemetésnél „illőbb” eltemetést. A panaszosok álláspontja szerint méltánytalan helyzetet okoz az, a gondnokolt halála esetén a gyámhivatal felmenti a gondnokot, aki nem tud intézkedni az illő eltemettetés felől még akkor sem, ha a gondnokolt vagyona ezt lehetővé tenné.
A panasz alapján felmerült az emberi méltósághoz való jogból származtatott kegyeleti jog sérelmének gyanúja, ezért vizsgálatot indítottam, és vizsgálat folytatására kértem fel a Jász – Nagykun – Szolnok Megyei Közigazgatási Hivatal vezetőjét, valamint tájékoztatást kértem a belügyminisztertől és az igazságügyi minisztertől. A jelentésemben foglalt megállapításokat a rendelkezésemre bocsátott iratokra és a válaszlevelekben foglaltakra alapoztam.

Érintett alkotmányos jogok
A Magyar Köztársaság Alkotmánya
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.

Kapcsolódó jogszabályok
1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről
1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről
1993. évi III. törvény a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról
149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról (Gyer.)

A megállapított tényállás
Mivel a Gyer. 3. § (2) bekezdése szerint a megyei gyámhivatal feladatait a megyei, fővárosi közigazgatási hivatal igazgatási szerve látja el, a beadványt tevők működési helye szerint illetékes megyei közigazgatási hivatal vezetőjét kértem fel a panaszban vázolt problémakör értékelésére, illetve vizsgálat lefolytatására. A közigazgatási hivatal válaszából vélelmezhető volt, hogy az egyes megyei közigazgatási hivatalok területén eltérő gyakorlat van érvényben a szóban forgó kérdésben, ezért volt indokolt a problémát a belügyminiszter és az ifjúsági, családügyi, szociális és esélyegyenlőségi miniszter elé tárni, és országos szintű vizsgálat lefolytatásának szükségességét felvetni. Ezt alapozta meg a Gyer. 3. § (2) bekezdése is, mely szerint a megyei gyámhivatal szakmai irányítását az ifjúsági, szociális és családügyi miniszter - a megyei gyámhivatal vezetője útján – gyakorolja, valamint ugyancsak a Gyer. 5. § (6) bekezdés szerint az egészségügyi miniszter a megyei gyámhivatal vezetőjét – az ellenőrzési tervben meghatározottakon túl – vizsgálat lefolytatására kérheti fel. A közigazgatási hivatal érintettsége okán megkerestem a belügyminisztert is, és szintén álláspontja kifejtésére, illetve vizsgálat lefolytatására kértem fel.

A közigazgatási hivatal vizsgálatának eredménye
A közigazgatási hivatal kezdeményezésére a megyei gyámhivatal vezetője két hónapos időtartamra rendelt el vizsgálatot, melynek eredményeként  a következőket állapította meg. A vizsgált időszakban a megye területén 9 esetben került sor gondnokolt köztemetésére, melyek elintézésében két városi gyámhivatal volt érintett. A kilenc esetből öt alkalommal az eltemetettek vagyona nagyon szerény mértékű volt, és a hozzátartozók sem tudták fedezni a temetés költségeit, így indokolt volt a köztemetés, egy esetben az elhunytnak semmilyen vagyona nem volt, a fennmaradó három esetben azonban a hagyatéki vagyon lehetővé tette volna a köztemetésnél költségesebb, de illendőbb eltemetést, mivel azonban a hozzátartozók kiléte nem volt megállapítható, ez akadályokba ütközött. A hatályos jogszabályok értelmében, ezekben az esetekben valóban nem volt lehetőség a hagyatékból eltemettetni az elhunytakat, hiszen a betétkönyvi állomány a temetési költségekkel nem terhelhető. A vizsgálat azonban feltárta, hogy a gyámhivatalok a Gyer. vonatkozó rendelkezéseit kiterjesztően értelmezve jártak el, azaz a gondnokolt halálával a gondnoki tisztséget megszűntnek, ugyanakkor a gondnok vagyonkezelői jogát a hagyatéki eljárás befejezéséig, illetve a temetési költségekkel való elszámoltatásig fennállónak tekintették. Ebben a helyzetben azonban a gyámhivataloknak vállalniuk kellett az örökösökkel való esetleges pereskedés lehetőségét. A gyakorlat tehát a Ptk-val ellentétesen alakult, ráadásul ebben sem volt egységes, a következők szerint:
1. Az első feltárt esetben a gyámhivatal eljárása törvénysértő volt, mivel a jogszabállyal ellentétes módon tette lehetővé, hogy a hagyaték terhére a gondnok eltemettethesse a gondnokoltat. A hagyatéki eljárás befejezése előtt, a gondnok által benyújtott számlák alapján a gyámhatóság határozattal engedélyezte a szükséges összeg felvételét, így a gondnok megtéríthette a temetés költségét a temetkezési vállalatnak, illetve bentlakásos intézményben elhunyt esetén az intézetnek. A gondnokot ezt követően mentették fel tisztségéből, majd sor került a végelszámolásra. Mivel ez az eljárás törvénysértő volt, a megyei gyámhivatal soron kívül felhívta a gyámhivatalt a gyakorlat megszüntetésére.
2. A második megoldás szerint a gyámhivatal és a gondnokolt gyámi betétjét kezelő pénzintézet megállapodott abban, hogy a gyámi jelleget megőrizve továbbra is fenntartják a betéti számlát, majd amennyiben a hozzátartozók bemutatják a temetést végző szolgálat nevükre kiállított számláját, a költségeket a betéti számláról kifizetik, a betétkönyvben fennmaradó összeg pedig a hagyaték része lesz. 
3. Egyes esetekben az volt a gyakorlat, hogy amikor a gondnokolt egészségi állapota rosszabbra fordult, és számolni kellett elhalálozásával, a gondnok kérelmére a gyámhivatal engedélyt adott a temetés várható költségeinek felvételére, és ha a haláleset valóban bekövetkezett, a gondnok eseti számadással számolt el a költségekkel. Ha a haláleset mégsem következett be, akkor egy előre meghatározott idő elteltét követően a gondnok visszahelyezte a gyámhatósági fenntartásos betétkönyvbe a felvett összeget.
4. Több alkalommal kötöttek ún. temetési vagy kegyeleti biztosítási szerződést, amit a gyámhivatal jóváhagyott, így a biztosítót terhelte a temetési költségek fedezése.

A minisztériumok vizsgálatának eredményei
Az ifjúsági, családügyi, szociális és esélyegyenlőségi miniszter a biztos felkérését intézkedési javaslatként értelmezte, és kezdeményezte az ország egész területén a kialakult gyakorlat feltárását. Vizsgálata eredményeként arra a következtetésre jutott, hogy a kérdéskört szabályozó jogszabályok áttekintése és módosítása feltétlenül szükséges, és ennek végrehajtása érdekében egyeztetést kezdeményezett az igazságügyi minisztérium és a belügyminisztérium képviselőivel. Az egyeztetés során kialakított közös álláspont az volt, hogy a célzott módosításokat az új Ptk. szakmai egyeztetése során kell majd csak bevezetni, a jelenlegi rendelkezések addigi módosítása nem indokolt. Mindaddig azonban, amíg az igazságügyi miniszter elsődleges jogkörébe tartozó jogalkotási folyamat eredményre nem jut, az ICsSzEM vezetője indokoltnak látta, hogy a vagyonnal rendelkező gondnokoltak eltemettetése kapcsán az egyes gyámhivatalok eltérő gyakorlatának harmonizálása érdekében körlevélben javasolja az általa jogszerűnek tartott eljárás alkalmazását, és hogy a jogszabálysértő joggyakorlat kerülésére is felhívja a figyelmet. Ennek érdekében 12391-4/2005-0017.GyF. hivatkozási számú körlevelében valamennyi közigazgatási hivatal gyámhivatalának figyelmébe ajánlotta a Ttv. 20. § (1) bekezdés a) pontjában lehetővé tett, temetést biztosító szerződés megkötésének lehetőségét, mint a jogszabály módosításig tartó „átmeneti”-nek értékelt időszakban alkalmazható jogszerű megoldást.
Mivel az ügyben három tárcát is érintő egyeztetés volt, a belügyminiszter válaszában ugyanarról tájékoztatott, mint amiről az ifjúsági, családügyi, szociális és esélyegyenlőségi miniszter. A vonatkozó joganyag módosításának szükségességével a belügyminiszter is egyetértett.

A vizsgálat megállapításai
A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 19/C. §. b) pontjában foglaltak szerint a gyámhatóság a gondnokot a tisztségéből felmenti, ha a gondnokolt meghalt, azaz a gondnok vagyonkezeléssel kapcsolatos jogai megszűnnek. Ugyanez következik a Ptk. azon rendelkezéséből is, amely előírja, hogy az örökösre a hagyaték, mint egész száll az ember halálával (Ptk. 598. §), tehát a vagyont és az a fölötti rendelkezési jogot az örökös a halál pillanatában ipso jure szerzi meg.
A Ptk. 677. §-a hagyatéki tartozások közül elsőként említi az örökhagyó illő eltemetésének költségeit, ami tehát a hagyaték átadásakor teherként jelenik meg. A Ttv. a temetésről gondoskodni kötelezettek sorrendjét felállítva nem említi az örökségben részesített személyt, ám a Ptk. fent említett rendelkezése – bár nem expressis verbis – az örökségből részesülő kötelezettségévé teszi az illő eltemetésről való – anyagi – gondoskodást. A korábban gondnokság állottak tekintetében ez alatt a köztemetés költségeink megtérítését, a hagyaték annak ellenértékével való megterhelését érthetjük.
A hivatásos gondnok gondnoksága alatt álló személyek esetében ezt követően – a Ttv. 20. § (2) rendelkezéseinek megfelelően – az elhalálozás helye szerint illetékes települési önkormányzat polgármestere – jogszabályban meghatározott határidőn belül – köteles gondoskodni az elhunyt köztemetéséről, ha temetésre kötelezett személy nincs vagy a kötelezettségét nem teljesíti. A hozzátartozók nélkül élő gondnokoltak esetében, ha nincs temetést biztosító szerződés a jogszabályok valóban csak a köztemetést teszik lehetővé, amelynek elsődleges oka abban rejlik, hogy az elhalálozást követően viszonylag rövid időn belül kell gondoskodni az elhunyt eltemetéséről, míg a vagyoni állapotok feltárása (örökösök felkutatása, illetve a hagyatéki eljárás lefolytatása) viszonylag hosszabb időt vesz igénybe. A temetésről gondoskodni kötelesek sorrendjét a Ttv. 20. § (1) bekezdése állítja fel – elsők között említve azt, aki ezt szerződésben vállalta, majd azt, akit erre a végrendelet kötelez. Sorban következik az elhunyt elhalálozása előtt vele együtt élő házastársa, majd egyéb közeli hozzátartozói a törvényes öröklés rendje szerint, azaz a gyermek, az unoka, a házastárs, a szülő, a testvér majd a nagyszülők, távolabbi felmenők, ha pedig más örökös nincs, akkor az állam.
Az egyes gyámhatóságok gyakorlata között fellelt megoldás, mely szerint a gondnok gyámhatósági jóváhagyással felveszi a temetéshez szükséges összeget, nemcsak hogy jogsértő, de a Ptk. szabályai szerint megbízás nélküli ügyvitelnek minősülhet, így azzal járhat, hogy az utóbb jelentkező örökösök peres úton érvényesítik igényüket a gondnok, illetve a gyámhatóság ellen. Ha a gondnokot a hagyatéki eljárás lezárása után mentik fel vagyonkezelői tisztéből, sérti a Ptk. azon elvét, mely szerint az örökség ipso jure, a halál pillanatában száll át az örökösre. A közigazgatási hivatal, valamint az ifjúsági, családügyi, szociális és esélyegyenlőségi minisztérium átfogó vizsgálata során feltárt helyzet, azaz, hogy az egyes gyámhivatalok eltérő, és egyes esetekben jogszabályellenes gyakorlatot folytattak az elhunyt gondnokoltak eltemettetése során, sértette a jogállamiságból eredeztetett jogbiztonság elvét, és alkotmányos joggal összefüggő visszásságot okozott.
A hatályos szabályozást áttekintve valóban az egyetlen jogszerű megoldásnak a gondnokolt életében megkötött, és gyámhatóság által jóváhagyott temetkezési szolgáltatásra irányuló szerződés tűnik. A vizsgálat során azonban mérlegelni kellett azt is, hogy erre a lehetőségre az egyes gyámhivatalok figyelmét felhívó körlevél jellege egy tekintet alá esik-e a 60/1992. (XI. 17.) AB határozatban értékelt, állam központi szervei által kibocsátható jogi iránymutatásokkal. Ebben a határozatában „az Alkotmánybíróság elvi éllel mutat rá arra, hogy a […] minisztériumi, egyéb központi állami szervektől származó, jogi iránymutatást tartalmazó leiratok, körlevelek, iránymutatások, útmutatók, állásfoglalások és egyéb informális jogértelmezések, amelyek nem a Jat. garanciális szabályainak betartásával kerülnek kibocsátásra, sértik az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság alkotmányos követelményét. Jogbizonytalanságot teremtenek, kiszámíthatatlanná teszik a jogalanyok, a jogalkalmazó szervek magatartását. […] A törvényben foglalt garanciális szabályok be nem tartásával alkotott, ilyen iránymutatások könnyen válhatnak a jogi szabályozást pótló, a jogszabályok érvényesülését lerontó irányítási eszközökké, s ez a jogállamiság követelményével összeegyeztethetetlen.”
A hivatkozott körlevél (formailag) nem utasít, és nem tesz kötelezővé valamilyen magatartásformát vagy eljárási rendet a címzetteknek, valamint (tartalmilag) nem szólít fel contra legem jogalkalmazásra. Felhívja azonban a figyelmet a jogszerű gyakorlat széleskörű és egységes alkalmazására, mely álláspontom szerint nem esik egy tekintet alá az alkotmányellenesnek minősített informális jogértelmezés kategóriájával.
A jogalkotó megítélése szerint is a hatályos jog – nem átléphetetlen – akadályokat görget a vagyonnal bíró gondnokoltak illendő eltemettetése elé. A kegyeleti joggal összefüggésben mégsem látom megállapíthatónak alkotmányos joggal összefüggő visszásság létét, hiszen áttételesen a Ttv. megteremti a feltételeket a gondnokolt saját vagyonából történő eltemettetéshez. Mindemellett, ha maga a jogalkotó is úgy ítéli meg, hogy a gondnokok tevékenységét szabályozó joganyag módosítása mindenképpen indokolt, akkor annak egy későbbi időpontban való realizálására nem elegendő indok, hogy az új Ptk. előkészítése jelenleg zajlik, és hogy az átfogó módosítás véghezviteléig nem kívánja módosítani a joganyagot.

Kezdeményezés
Mivel a hatályos jog szabályai alkalmatlannak bizonyultak arra, hogy az újonnan felmerült élethelyzetet szabályozzák, és a módosítás igénye mind a jogalkalmazó, mind pedig a jogalkotó részéről megfogalmazódott, kezdeményezem az igazságügyi miniszternél, hogy fontolja meg a Ptk. hivatkozott szakaszának átfogó módosítást megelőző módosítását.

Budapest, 2005. december 15.

Takács Albert sk.

Melléklet: Alkalmazott jogszabályi rendelkezések:
1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről
2. § (1) A törvény védi a személyek vagyoni és személyhez fűződő jogait, továbbá törvényes érdekeit.
19/C. § (1) A gyámhatóság a gondnokot a tisztségéből felmenti, ha [..] b) a gondnokolt meghalt,
75. § (1) A személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak.
76. § A személyhez fűződő jogok sérelmét jelenti különösen az egyenlő bánásmód követelményének megsértése, a lelkiismereti szabadság sérelme és a személyes szabadság jogellenes korlátozása, a testi épség, az egészség, valamint a becsület és az emberi méltóság megsértése.
85. § (1) A személyhez fűződő jogokat - a (2) és a (3) bekezdésben foglalt kivételekkel - csak személyesen lehet érvényesíteni. A korlátozottan cselekvőképes személy a személyhez fűződő jogai védelmében maga is felléphet. (2) A cselekvőképtelen személyhez fűződő jogok védelmében törvényes képviselője, az ismeretlen helyen távollevő személyhez fűződő jogok védelmében pedig hozzátartozója vagy gondnoka léphet fel. (3) Meghalt személy emlékének megsértése miatt bírósághoz fordulhat a hozzátartozó, továbbá az a személy, akit az elhunyt végrendeleti juttatásban részesített. Ha a meghalt személy (megszűnt jogi személy) jó hírnevét sértő magatartás közérdekbe ütközik, a személyhez fűződő jog érvényesítésére az ügyész is jogosult.
598. § Az ember halálával hagyatéka mint egész száll az örökösre (öröklés).
607. § (1) Törvényes örökös elsősorban az örökhagyó gyermeke. Az öröklésből kiesett gyermek vagy távolabbi leszármazó helyén egymás közt egyenlő részekben a kiesett gyermekei örökölnek. Ha leszármazó nincs, a házastárs örököl. Leszármazók és házastárs hiányában az örökhagyó szülői örökölnek. Az öröklésből kiesett szülő helyén ennek leszármazói örökölnek olyan módon, mint a gyermek helyén annak leszármazói. Leszármazóknak, házastársnak, szülőknek és szülők leszármazóinak hiányában törvényes örökösök az örökhagyó nagyszülői. Az öröklésből kiesett nagyszülő helyén ennek leszármazói örökölnek. Ha sem az örökhagyó nagyszülője, sem a nagyszülőktől leszármazó nem örökölhet, törvényes örökösök az örökhagyó távolabbi felmenői.
599. § (3) Ha más örökös nincs, a hagyaték az államra száll. Az állam törvényes örökös.
677. § (1) Hagyatéki tartozások: a) az örökhagyó illő eltemetésének költségei;
685. § b) közeli hozzátartozók: a házastárs, az egyeneságbeli rokon, az örökbefogadott, a mostoha- és neveltgyermek, az örökbefogadó-, a mostoha- és a nevelőszülő, valamint a testvér; hozzátartozó továbbá: az élettárs, az egyeneságbeli rokon házastársa, a jegyes, a házastárs egyeneságbeli rokona és testvére, valamint a testvér házastársa;

1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről
20. § (1) A temetésről sorrendben a következők kötelesek gondoskodni: a) aki a temetést szerződésben vállalta; b) akit arra az elhunyt végrendelete kötelez; c) végintézkedés hiányában az elhunyt elhalálozása előtt vele együtt élő házastársa; d) az elhunyt egyéb közeli hozzátartozója [Ptk. 685. § b) pontja] a törvényes öröklés rendje szerint. (2) Ha temetésre kötelezett személy nincs, ismeretlen helyen tartózkodik, vagy a kötelezettségét nem teljesíti, a temetésről az elhalálozás helye szerint illetékes települési önkormányzat (fővárosban a kerületi önkormányzat) polgármestere - jogszabályban meghatározott határidőn belül - gondoskodik.

1993. évi III. törvény a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról
48. § (1) A haláleset helye szerint illetékes települési önkormányzat polgármesterének kell - a halálesetről való tudomásszerzést követő 30 napon belül - gondoskodnia az elhunyt személy közköltségen történő eltemettetéséről, ha a) nincs vagy nem lelhető fel az eltemettetésre köteles személy, vagy b) az eltemettetésre köteles személy az eltemettetésről nem gondoskodik. (2) Az elhunyt személy elhalálozása időpontjában fennálló lakóhelye (a továbbiakban: utolsó lakóhely) szerinti települési önkormányzat a köztemetés költségét az (1) bekezdés szerinti önkormányzatnak megtéríti. A megtérítés iránti igényt a köztemetés elrendelésétől számított hatvan napon belül kell bejelenteni. (3) Az elhunyt személy utolsó lakóhelye szerinti települési önkormányzat a) a költségeket hagyatéki teherként a területileg illetékes közjegyzőnél bejelenti, vagy b) az eltemettetésre köteles személyt a köztemetés költségeinek megtérítésére kötelezi. (4) Ha az elhunyt személynek utolsó lakóhelye nem volt, vagy az nem ismert, úgy a temetési költséget viselő önkormányzat a (3) bekezdés szerint jár el.

149/1997. (IX. 10.) Korm. r. a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról
3. § (1) A városi gyámhivatal feladatait a székhelyén működő önkormányzat polgármesteri hivatalának önálló feladat- és hatáskörrel rendelkező ügyintézője látja el. A városi gyámhivatal szakmai irányítását a megyei gyámhivatal gyakorolja [Gyvt. 118. § (1) bek.]. (2) A megyei gyámhivatal feladatait a megyei, fővárosi közigazgatási hivatal igazgatási szerve látja el. A megyei gyámhivatal szakmai irányítását az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter - a megyei gyámhivatal vezetője útján - gyakorolja.
4. § A megyei gyámhivatal vezetőjére, a gyámügyi és gyermekvédelmi ügyintézőkre vonatkozó képesítési előírásokat külön jogszabály rendezi.
5. § (1) A megyei gyámhivatal a Gyvt.-ben biztosított feladat- és hatáskörében legalább négy évenként ellenőrzi a gyámhatóságok gyámügyi és gyermekvédelmi hatósági tevékenységének, valamint a gyermekjóléti és gyermekvédelmi szolgáltatók tevékenységének jogszerűségét, a Gyvt. hatályosulását. (2) A megyei gyámhivatal az (1) bekezdésben meghatározott ellenőrzési feladat- és hatáskörét a megyei, fővárosi közigazgatási hivatal vezetőjével egyeztetett éves ellenőrzési terv és program szerint gyakorolja, amelyben meghatározza a teljes körű, illetve célellenőrzés alá vont szerveket, valamint a célvizsgálati tárgyköröket. (3) A megyei gyámhivatal vezetője az ellenőrzési tervről, valamint az ellenőrzések tapasztalatairól tájékoztatja az egészségügyi, szociális és családügyi minisztert, és gyakorolja a megyei, fővárosi közigazgatási hivatalokról szóló jogszabályban meghatározott jogait. (4) A megyei gyámhivatal a Gyvt.-ben foglaltak szerint kijelöli a megyei gyermekjóléti és gyermekvédelmi módszertani intézményeket. (5) Az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter legalább négyévenként ellenőrzi a megyei gyámhivatalok gyámügyi és gyermekvédelmi tevékenységét. (6) Az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter a megyei gyámhivatal vezetőjét az ellenőrzési tervben meghatározottakon túl vizsgálat lefolytatására kérheti fel.
134. § (1) Ha a cselekvőképességet érintő gondnokság alatt álló személynek nincs olyan hozzátartozója, aki a gondnokság viselésére alkalmas, részére a gyámhivatal hivatásos gondnokot rendel.
160. § (1) A gyámhivatal által kirendelt, vagyonkezelésre jogosult gyám, gondnok a vagyonkezelői joga megszűnésekor, illetve a hagyatéki eljárás jogerős befejezését követően három munkanapon belül a vagyon állagára vonatkozó számadást (végszámadást) terjeszt elő. A végszámadás a korábban felvett leltáron, illetve benyújtott számadásokon alapul. (5) Ha a gyámság a nagykorúság elérése vagy a gondnokság a gondnokság megszüntetése miatt szűnik meg, a gyámi, illetőleg a gondnoki tisztséget ellátó személy annak tartozik végszámadással, aki a vagyon felett rendelkezni jogosult. Ez az irányadó a gyámolt vagy gondokolt halála esetén is. A végszámadás egy - a fiatal felnőtt aláírásával átvett - példányát a gyám az illetékes gyámhivatalnak megküldi.