Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 1015/2005. számú ügyben

Előadó: dr. Tasi Katalin
A vizsgálat megindítása
A panaszos levélben kérte az állampolgári jogok országgyűlési biztosának segítségét, mivel az elhunyt édesapjának korábban kiutalt juttatást utóbb, miután az ellátás folyósításáról rendelkező határozatot saját hatáskörében visszavonta, a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság (a továbbiakban: Nyufig.) tőle, mint egyetlen örököstől követeli vissza.
A panasz alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. és 17. §-ainak értelmében vizsgálatot indítottam, mert felmerült a jogállamiság elvéből származtatható jogbiztonsághoz fűződő jog sérelmének gyanúja.
Hivatkozással az Obtv. 18. §. (3) bekezdésére, felkértem a Nyufig. igazgatóját, hogy panaszos néhai édesapjának kárpótlási ügyét, valamint panaszossal kapcsolatos eljárásuk anyagát saját hatáskörében vizsgálja felül, és a vizsgálat eredményéről valamint jogi álláspontjáról tájékoztasson. 

Érintett alkotmányos jogok 
1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.

Kapcsolódó jogszabályok

267/2000. (XII. 25. ) Korm. rendelet a tartós időtartamú szabadságelvonást szenvedettek részére járó juttatásról (Kr.) Idézett szakaszait lásd a Mellékletben!

A megállapított tényállás
A panaszos édesapja kérelmét, amelyben a Kr. alapján kérte juttatás folyósítását, a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság 2001. február 27-én kelt határozatában elutasította arra hivatkozással, hogy a Kr. 1. § (1) bekezdésében foglaltak alapján arra nem jogosult.
A 11/2003. (IV. 9.) AB határozat a Kr. egyes rendelkezéseit alkotmányellenesnek ítélte, és azok megsemmisítéséről rendelkezett. Az AB határozat érintette a Kr. 1. § (1) bekezdését is. Mivel a Kr. módosított szabályainak alkalmazását a módosítás a határozattal elbírált ügyekben is alkalmazni rendelte, a Nyufig. tájékoztató levelet küldött panaszosnak (is), hogy a Kr. alapján járó juttatás iránti már elbírált és elutasított kérelmét felülvizsgálják, s felhívta figyelmét, hogy a jogosultság alapjának bizonyításához mely szervek által kiadott igazolást fogadható el. Ezek a Nyufig. tájékoztatása szerint a következők voltak:
1.	A Magyar Népjóléti Minisztérium Hadifogoly-gondozó Kirendeltsége által kiadott Igazolvány
2.	Az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatal határozat, amellyel kárpótlási igényt elbírálták.

A levél arról is tájékoztatta az ügyfelet, hogy ha az 1. pontban hivatkozott szerv igazolványát nem tudja megküldeni, a szabadságában való korlátozás időtartamáról a Hadtörténeti Intézet Irattárából kérhet igazolást.
A panaszos a Nyufig. 2003. januárjában küldött tájékoztató levelének kézhez vételét követően 2003. februárjában jelentette be ismételten igényét. Mivel az ügyfél nem tudott iratokat becsatolni, a Nyufig. 2003. március 20-án kelt levelében az igazolás megküldését kérte a Központi Kárrendezési Irodától (a továbbiakban: KKI.), és meg is kapta annak (57693/4-1993. számú, 1993. április 27-én kelt, azóta jogerős) határozatát 2003. április 24-én.
A panaszos édesapjának februári kérelmére, és a határozat alapjául szolgáló 1993-ban kelt határozat beszerzését követően a Nyufig. 2003. május 9-én kelt határozatában a Kr. 3. § (2) bekezdése alapján 2001. január 1-jétől visszamenőlegesen ellátás folyósításáról határozott, és rendelkezett egyidejűleg 640 000 forint egy összegű, valamint azt követően havi 20 000 forint ellátás folyósításáról. A Nyufig. határozatának alapjául az 1993. április 27-én kelt, a KKI által a 93/1990. (XI. 21.) Korm. rendelet alapján kibocsátott 57693/4-1993. számú már említett határozata szolgált, amely azt tanúsította, hogy panaszos édesapját 1945. január 1-je és 1948. augusztus 1-je között kényszermunkára hurcolták el a Szovjetunióba.
2003. május 21-én küldte meg az ügyfél a Nyufignak a Honvédelmi Minisztérium (a továbbiakban: HM.) Hadtörténeti Intézet Központi Irattár és Hadisírgondozó Iroda 93408/3. nyilvántartási számon kiadott 2003. május 13-án kelt igazolását, mely szerint 1945. januárjától 1947. augusztus 2-áig volt csak internálva polgári személyként az egykori Szovjetunió területére. Ezt az igazolást panaszos édesapja a Nyufig. januári tájékoztató levelének hatására szerezte be, nem tudván arról, hogy a Nyufig. rendelkezésére áll a KKI 1993-as határozata.
Ekkor, mivel két, egymással nem azonos időtartamot igazoló irat volt a Nyufig. birtokában, az megkereste a KKI-t, tájékoztatta az egymásnak ellentmondó igazolások létéről. Eszerint a két okirat a bennük foglalat időtartam tekintetében tér el egymástól: a korábbi keltezésű, KKI által kiadott határozat alapján panaszos édesapja internálásának időtartama eléri a Kr. alapján juttatásra jogot adó három esztendőt, míg a HM által kiadott igazolás szerinti időtartam nem, s ennek jogkövetkezménye az, hogy a juttatásra panaszos édesapja nem volt jogosult. Ezt követően a Nyufig. az 1993-ban meghozott határozat felülvizsgálatára kérte a KKI-t.
A megkeresésre tett válaszában a KKI a Nyufig. tudomására hozta, hogy az 1993-ban kelt határozatot tanúvallomások alapján hozta meg, és azok alapján hatósági bizonyítványt állított ki arról, hogy az ügyfelet 1945. január 1-jén kényszermunkára hurcolták el, melyből 1948. augusztus 1-jén szabadult (a tanúk nyilatkozatai alapján a kényszermunka időtartama ennél hosszabb volt). A Nyufig. kérésével ellentétben a KKI nem vizsgálta felül 1993-ban kelt határozatát, azonban azt javasolta, hogy az ügyben a „HM által kiállított okirattal igazolt szabadságkorlátozást” vegyék figyelembe.
A fentiek következtében az ellátás folyósításáról rendelkező határozatot a Nyufig. 2003. augusztus 13-án kelt és 2003. augusztus 18-án postázott határozatában saját hatáskörében eljárva, és hivatkozással az ügyfél által becsatolt HM által kiállított igazolásra visszavonta, és hatályában fenntartotta a 2001. február 27-én kelt elutasító határozatot. A határozat indoklásában az is benne foglaltatik, hogy a KKI 1993-ban kelt határozata – amelyet egyébként tanúnyilatkozatok alapján hoztak –, valamint a HM 2003. májusában kelt határozatai közül a Kr. alapján beadott kérelem elbírálásakor a HM által kiállított okiratot kell figyelembe venni, mind a KKI szakértői véleménye, mind pedig a Kr. rendelkezései alapján.
Ugyanezen a napon egy másik határozatában a Nyufig. a 640 000 forint összegű, korábban folyósított juttatás részletekben történő visszafizetéséről is rendelkezett, a visszafizetés jogalapjának pedig a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban: Tny.) 84. §-át jelölte meg.
A panaszos édesapja 2003. augusztus 18-án elhunyt, a 2003. augusztus 13-án kelt határozatokat – a tértivevény tanúsága szerint – leánya, jelen ügy panaszosa vette át.
Mivel az ügyfél a határozat kézbesítését megelőzően meghalt, a visszavonó határozat – a Nyufig. álláspontja szerint nem emelkedett jogerőre. Ezt követően a jogalap nélkül kifizetett ellátás visszafizetése érdekében megkereste a hagyaték ügyében eljáró közjegyzőt arra hivatkozással, hogy a jogalap nélküli kifizetés az elhunyt ügyfél ”később okirattal is megcáfolt nyilatkozatának a következménye”.
2004. január 14-én kelt 93408/5. számú igazolásában a HM Hadtörténeti Intézet Központi Irattár és Hadisírgondozó Iroda érvénytelenítette a korábbi, 93408/3. számú igazolását, és a kényszermunka időtartamát 1945. januárhónaptól 1947. augusztus 23-ig határozta meg.
2004. március 19-én levélben hívta fel panaszost a Nyufig. 542 668 forint tartozás megfizetésére a kézbesítést követő 30 napon belül arra hivatkozással, hogy ő az egyetlen örökös. (Az összeg panaszos édesapjának utolsó havi nyugdíja összegével csökkent az eredeti, 640 000 forintos összeghez képest, mivel azt panaszos nem vette fel, a Nyufig. pedig a tartozás fejében levonta.)
2004. április 6-án panaszos részletfizetés iránti kérelmet nyújtott be, amelynek a Nyufig. helyt adott, havi 15 000 forintos részletfizetést engedélyezve. A panaszos ezt az összeget sem tudta fizetni, tekintve, hogy havi jövedelme alig haladta meg a törlesztő részletet, újabb kérelmére azonban már nem kapott további kedvezményt. 2004. október 19-i levelében a Nyufig. ismételten felhívta panaszost a visszafizetési kötelezettség teljesítésére, és felhívta, hogy amennyiben ezt nem teljesíti, polgári peres vagy nemperes úton fogja igényét érvényesíteni vele szemben. A panaszos ezt követően fordult az országgyűlési biztoshoz.

A vizsgálat megállapításai
Vizsgálatom során annak feltárására törekedtem, hogy a Nyufig. az anyagi és eljárásjogi szabályoknak megfelelően vitte-e véghez eljárási cselekményeit mind panaszossal szemben eljárva, mind pedig korábban, panaszos édesapja ügyének intézésekor, és amennyiben nem, cselekményei okoztak-e visszásságot panaszos alkotmányos jogaival összefüggésben.
Tekintve, hogy a vizsgált esetben az ügy gerincét adó jogszabályt többször módosították, illetve alkotmánybírósági határozattal is érintett, indokoltnak láttam a vonatkozó alkotmánybírósági határozat (11/2003. (IV. 9.) AB. határozat) alapján az Alkotmánybíróság releváns megállapításait összegezni. 
Hivatkozással arra, hogy Kr. 6. § (2) bekezdése a juttatásra való jogosultságot megalapozó feltételek fennállását a KKI, illetőleg jogelődje által hozott jogerős személyi kárpótlási határozat alapján tekintette igazoltnak, a juttatás elutasításáról korábban rendelkező határozatok felülvizsgálatáról szóló tájékoztató levelében a Nyufig. csak ennek megküldését kérhette volna az ügyféltől a deportálás tényének és időtartamának bizonyítására, más típusú igazolást nem. Álláspontom szerint jogosulatlanul szólította fel az ügyfelet egyéb igazolások beszerzésére, valamint vétett akkor is, amikor a már rendelkezésére álló olyan KKI határozat birtokában, amely a Kr. szerint elegendő alapul szolgált a jogosultság megítéléséhez, figyelembe vette egy másik szerv igazolását. Hasonlóképpen jogszerűtlennek tartom a már tíz éve jogerős határozat tartalmi valódiságának feltárására irányuló vizsgálat kezdeményezését (HM-től és KKI-tól állásfoglalás kérését), azon az alapon, hogy ez a jogerő intézményéhez fűződő jogbiztonságot veszélyezteti. Ez az eljárás azért is visszás, és hatáskör túllépésként is értékelhető, mert a Nyufig. az eljárásban csupán végrehajtó szerepkört töltött be, elvi ügyben nem rendelkezhetett döntési jogosultsággal. Mivel a Kr. 6. §-a a KKI által kibocsátott határozat alapul vételét követeli meg, nem teheti meg az államigazgatási szerv, hogy egy tíz éve jogerős határozat figyelembe vételétől eltekintsen, hiszen a jogerő intézménye arra szolgál, hogy egy bizonyos ésszerű időt követően a jogviszonyok lezártak, rendezettek legyenek. Ezen eljárásaival és cselekményeivel a Nyufig. a jogállamiság elemét adó jogbiztonsághoz való jog sérelmével alkotmányos visszásságot okozott. 
A visszavonásról rendelkező határozatban a KKI által javasolt megoldást (azaz hogy a HM által kiadott igazolást kell mérvadónak tekinteni) szakvéleményként feltüntetni súlyos félretájékoztatás. E határozat indoklásában a Nyufig. ugyanis a KKI szakértői véleményére hivatkozott, holott nem szakértői véleményről, hanem – a bekért iratok tanúsága szerint – a KKI Kárpótlási Főosztályának Főosztályvezetője tájékoztató leveléről volt szó, melynek utolsó mondata így hangzik: „a fenti Korm. rendelet (Kr.) alapján a HM által kiállított okirattal igazolt szabadságkorlátozást javasoljuk figyelembe venni.”. Álláspontom szerint a KKI egyébként sem tehetett volna ilyen tartalmú nyilatkozatot, hiszen a jogszabály (Kr. 6. §. (2) bekezdés) konkrétan meghatározza milyen határozat vehető alapul. E magatartás álláspontom szerint kimeríti a jogértelmezéssel való irányítás fogalmát is, ami formális szempontból is aggályokat vet fel. A 60/1992. (XI. 17.) AB határozat egyértelművé teszi, hogy „a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: Jtv.) garanciális szabályainak mellőzésével hozott minisztériumi és egyéb központi állami szervektől származó, jogi iránymutatást tartalmazó leiratok, körlevelek, útmutatók, iránymutatások, állásfoglalások és egyéb informális jogértelmezések kiadása és az ezekkel való irányítás gyakorlata alkotmányellenes”.
Eljárási értelemben véve vétett a Nyufig. akkor is, amikor a jogosultságról rendelkező határozat visszavonásakor hatályában fenntartotta korábbi, 2001-ben meghozott határozatát, tekintve, hogy az annak alapjául szolgáló rendelkezések azóta alkotmányossági teszten estek át és azon részben elbuktak. Így a 2001-es határozat alapjául szolgáló rendelkezések a határozat hatályában való fenntartásáról való rendelkezéskor már nem voltak hatályosak. Tovább menve, a Nyufig. egy olyan határozatot tartott fenn hatályában, amelynek az alapjául szolgáló rendelkezései között azóta már alkotmányellenessé nyilvánított és megsemmisített szabályok is vannak.
Pozitív jogtani értelemben a helyes eljárás az új határozat meghozatala lett volna, de álláspontom szerint a hatályon kívül helyezés ténye önmagában is jogsértő volt.
Az államigazgatási eljárásról szóló 1957. évi IV. törvény (a továbbiakban: Áe.) 45- 47. §-ai írják elő a határozat közlésére vonatkozó szabályokat. A határozatot kézbesítés útján kell közölni, a jelen levő ügyféllel azonban - ha jogszabály nem zárja ki - kihirdetés útján is közölni lehet. Ha a határozatot kihirdetés útján közlik, azt jegyzőkönyvbe kell foglalni. A határozat közlésének azt a napot kell tekinteni, amelyen a határozatot kézbesítették, kihirdették, a közszemlére tett iratot levették, illetőleg a határozatot távközlési eszköz útján közölték. Az Áe. Kommentár szerint is a „határozat akkor fejt ki jogi hatást, ha azt az érintettekkel közölték. Az ügyfél a határozatban foglalt jogairól, kötelezettségeiről jogilag érvényesen a közlésből szerez tudomást.
Az Áe. Kommentár értelmében „[…] tértivevényes levélben azok az iratok kézbesítendők, amelyek esetében a kézbesítés megtörténtéről és annak idejéről a közigazgatás szervnek ismeretet kell szereznie, mert ezekhez az adatokhoz jogi hatás fűződik (pl. idézés, határozattal szembeni jogorvoslat). Ez a legbiztosabb kézbesítési mód, mert alkalmas annak megállapítására, hogy a határozatot ki, mikor és hol vette át. Igen fontos a visszaérkezett tértivevény gondos kezelése. A tértivevény az iratanyag része, ebből állapítható meg pl. a határozat jogerőre emelkedésének napja, aminek számos jogi kihatása van (jogorvoslati kérelem benyújtása, bíróság előtti megtámadás stb.).”  Az iratanyagban szereplő tértivevény tanúsága szerint a határozatot nem az ügyfél, hanem közeli hozzátartozója (panaszos) vette át. A juttatás visszavonásáról rendelkező határozattal kapcsolatban az ügyfél elhalálozásának tényére hivatkozással a Nyufig. maga is elismerte, hogy az nem lett hatályos az ügyféllel szemben, és nem is válhatott jogerőssé. Álláspontom szerint ugyanezen elv alapján a visszafizetésről rendelkező határozat sem lett hatályos az ügyfél halála miatt.
Másrészt, pedig panaszos hozzátartozójától visszakövetelni ezt az összeget közigazgatási eljárás keretein belül súlyosan jogsértő. Élesen eltérnek egymástól a közigazgatási eljárásban az ügyfél és a szerv jogai és kötelezettségei, s míg a közigazgatási eljárásban az ügyféli jogok viszonylagos alárendeltségét hivatottak ellensúlyozni, addig egy magánjogi jogviszonyban a felek egymással teljesen egyenrangúak. A visszafizetésre felszólító levelében a követelt összeget nem mint követelést, hanem mint tartozást tüntette fel a Nyufig. Álláspontom szerint a társadalombiztosítási szerv részéről igencsak kifogásolható, és a tisztességes eljáráshoz, az ügyfélbarát közigazgatáshoz méltatlan, ha egy magánjogi jogviszonyban jogosnak vélt követelésének egy vele ügyféli viszonyban nem álló jogalanytól (panaszos) egy közjogi jogviszony (látszólagos) keretein belül hivatalként eljárva próbál meg érvényt szerezni.
A panaszos, édesapja halálának pillanatában „ipso iure” tulajdonosává lett az édesapjának korábban folyósított összegnek. A tulajdonhoz való jog alkotmányos megítélésekor egyöntetű az a nézőpont, hogy a tulajdon leginkább drasztikus korlátozása a kisajátítás, ami csak szigorú törvényes indokok és feltételek mellett vihető véghez. A panaszos esetében a tulajdonba avatkozásnak nem ennyire drasztikus módszeréről van szó. Álláspontom – és a fent már kifejtettek – szerint a panaszos édesapjának esetében a Kr. – egyszerűsítve – azt tette lehetővé, hogy aki korábban a KKI határozat alapján kárpótlásra volt jogosult, az ugyanazon a határozat alapján juttatást is kérhet. A panaszos édesapja ezért a juttatásért folyamodott is, és mivel a jogszabályban meghatározott irattal igazolta jogosultságát, a számára megállapított juttatás visszavonása jogellenes volt. Az örökébe szállt tulajdonostól pedig visszakövetelni azt az összeget, amelynek visszakövetelése panaszostól is jogszerűtlen lett volna, a tulajdonhoz való jog sérelmét jelenti.
A fentieket összefoglalva tehát elmondhatjuk, hogy sem a 10 éve jogerős határozat tartalmának megkérdőjelezése, sem az egymás közötti egyeztetés eredményének az ügyfél terhére történő érvényre juttatása nem jogszerű cselekedet a közigazgatási szervek részéről. Ezen álláspontomat támasztja alá a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) jogalap nélküli gazdagodás visszaköveteléséről szóló rendelkezése is, (Ptk. 361. § (2) bekezdés), amikor azt írja elő, hogy „nem köteles visszatéríteni a gazdagodást az, aki attól a visszakövetelés előtt elesett, kivéve ha számolnia kellett a visszatérítési kötelezettséggel, és felelőssége a gazdagodás megszűnéséért megállapítható, vagy rosszhiszeműen jutott a gazdagodáshoz.” Még erőteljesebb érvet fogalmaz meg a Ptk. 362. §-a, amikor előírja, hogy „az életfenntartás céljára adott és arra felhasznált juttatást visszakövetelni nem lehet, kivéve, ha jogszabály másként rendelkezik, vagy a juttatást bűncselekmény útján szerezték meg.”.
A vizsgált esetben megállapítható, hogy bár egy összegben történt panaszos édesapja részére a jutatás kifizetése, annak oka az volt, hogy visszamenőleg egy összegben kapta meg az egyébként havonként folyósítandó, létfenntartási célú juttatást. Panaszos édesapja közigazgatási határozat által részesült juttatásban (méghozzá olyan határozatban, amelynek jogalapjaként egy korábbi jogerős határozat meglétét írta elő az R.), rosszhiszeműsége, illetve az, hogy visszatérítési kötelezettséggel számolnia kellett, álláspontom szerint kizárható. Ugyanezen érvelés helytálló lehet panaszosra nézve is, aki törvény erejénél fogva, öröklés által került – a korántsem biztos, hogy még meglévő, és a korábban is létfenntartási célzattal juttatott – összeg birtokába.

Kezdeményezés
Mivel a jogbiztonsághoz való jog sérelmének orvoslása már nem lehetséges, annak jövőbeni megóvása és a hasonló helyzetek elkerülése érdekében kezdeményezem az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság Főigazgatójánál, hogy utasítsa a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság Igazgatóját arra, hogy nyomatékosan hívja fel munkatársai figyelmét, hogy azokban az esetekben, amikor pusztán végrehajtói szerepkörben járnak el, tartózkodjanak a hatáskörelvonástól, és ne tegyenek lépéseket más szerv által meghozott, már jogerős határozat tartalmi felül bírálatára.
A tulajdonhoz való jog sérelmének lehetőségét még megelőzhetőnek tartom, ezért kezdeményezem Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság főigazgatójánál, hogy a panaszos irányában a juttatás visszakövetelésére irányuló eljárás megszüntetését kezdeményezze a Nyugdíjfolyósító Igazgatóságnál.

Budapest, 2005. április 3.

Lenkovics Barnabás sk.

Melléklet:
Alkalmazott jogszabályok hivatkozott rendelkezései
267/2000. (XII. 25. ) Korm. rendelet a tartós időtartamú szabadságelvonást szenvedettek részére járó juttatásról (A 2001. február 27-én hatályos változat)
1. § (1) Az az életvitelszerűen Magyarországon élő - Magyarországon állandó lakóhellyel rendelkező - magyar állampolgár, aki a reá irányadó öregségi nyugdíjkorhatárt betöltötte vagy munkaképességét legalább 67%-ban elvesztette (a továbbiakban: rokkant), ha
a) elítélése az 1956-os népfelkeléssel összefüggő elítélések orvoslásáról rendelkező 1989. évi XXXVI. törvény, vagy az 1945 és 1963 közötti törvénysértő elítélések semmissé nyilvánításáról rendelkező 1990. évi XXVI. törvény alapján semmis, vagy
b) Magyarországon, illetőleg onnan elhurcolva a szovjet katonai bíróság politikai okból elítélte, vagy más szovjet hatóság intézkedése alapján szabadságelvonást szenvedett el, és a büntetését részben vagy egészben a Szovjetunióban töltötte le, vagy
c) Recsken, zárt táborszerű körülmények között rendőrhatósági őrizetben fogva tartott volt,
és három évet elérő, illetőleg azt meghaladó szabadságvesztést vagy szabadságkorlátozást szenvedett el, juttatásra jogosult.

267/2000. (XII. 25. ) Korm. rendelet a tartós időtartamú szabadságelvonást szenvedettek részére járó juttatásról (A 2003. január1-jétől 2003. április 8-ig hatályos változat)
1. § (1) Az az életvitelszerűen Magyarországon élő - Magyarországon állandó lakóhellyel rendelkező - magyar állampolgár, aki a reá irányadó öregségi nyugdíjkorhatárt betöltötte vagy munkaképességét legalább 67%-ban elvesztette (a továbbiakban: rokkant), ha
a) elítélése az 1956-os népfelkeléssel összefüggő elítélések orvoslásáról rendelkező 1989. évi XXXVI. törvény, vagy az 1945 és 1963 közötti törvénysértő elítélések semmissé nyilvánításáról rendelkező 1990. évi XXVI. törvény alapján semmis, vagy
b) Magyarországon, illetőleg onnan elhurcolva a szovjet katonai bíróság politikai okból elítélte, vagy más szovjet hatóság személyre szóló, írásba foglalt döntése alapján szabadságelvonással járó büntetést kapott, és a büntetését részben vagy egészben a Szovjetunióban töltötte le, vagy
c) Magyarországon 1945. január 1. és 1953. december 31. között rendőrhatósági őrizet mellett munkatáborban fogva tartott volt,
d) 1944. október 1-jét követően Magyarországról polgári személyként, mint internáltat, a Szovjetunióba kényszermunkára elhurcolták,
és három évet elérő, illetőleg azt meghaladó szabadságvesztést vagy szabadságkorlátozást szenvedett el, juttatásra jogosult.

267/2000. (XII. 25. ) Korm. rendelet a tartós időtartamú szabadságelvonást szenvedettek részére járó juttatásról (A 2003. április 9-ől 2003. december 31-ig hatályos változat)
1. § (1) Az az életvitelszerűen Magyarországon élő - Magyarországon állandó lakóhellyel rendelkező - magyar állampolgár, aki a reá irányadó öregségi nyugdíjkorhatárt betöltötte vagy munkaképességét legalább 67%-ban elvesztette (a továbbiakban: rokkant), ha
a) elítélése az 1956-os népfelkeléssel összefüggő elítélések orvoslásáról rendelkező 1989. évi XXXVI. törvény, vagy az 1945 és 1963 közötti törvénysértő elítélések semmissé nyilvánításáról rendelkező 1990. évi XXVI. törvény alapján semmis, vagy
b)
c) Magyarországon 1945. január 1. és 1953. december 31. között rendőrhatósági őrizet mellett munkatáborban fogva tartott volt,
d) 1944. október 1-jét követően a Szovjetunióba kényszermunkára elhurcolták,
és három évet elérő, illetőleg azt meghaladó szabadságvesztést vagy szabadságkorlátozást szenvedett el, juttatásra jogosult.

6. § (2) Az 1. §-ban meghatározott feltételek fennállását a Központi Kárrendezési Iroda, illetőleg jogelődje (a továbbiakban együtt: KKI) által hozott jogerős személyi kárpótlási határozata, az elítélés semmisségét és a szabadságvesztés tényleges időtartamát az első fokon eljárt bíróság igazolása igazolja. A folyósító szerv a juttatást megállapító határozatának meghozatala előtt, amennyiben az előterjesztett igazolásokból a jogosultság ténye vagy a szabadságkorlátozás időtartama egyértelműen nem állapítható meg, az adatok pontosítása érdekében megkeresi a KKI-t. Ha az adatok pontosítása másképpen nem lehetséges, a tényállás megállapításához a KKI mellett működő Társadalmi Kollégium - a KKI kérésére - szakértői véleményt ad.