Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
 Jelentése
az OBH 6586/2004. számú ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
A vizsgálat megindulása
Egy hivatásos önkormányzati tűzoltóság parancsnokának beadványa szerint a tűzoltóságnak – hatósági jogkörében eljárva – vizsgálnia kell azt, hogy a benyújtott beruházási tervek megfelelnek-e a hatályos jogszabályoknak, illetve az azok helyett önkéntesen alkalmazható szabványoknak. A Magyar Szabványügyi Testület által magyar nemzeti szabvánnyá nyilvánított EN 12845:2003. számú, „Beépített tűzoltó berendezések. Automatikus sprinklerrendszerek. Tervezés, kivitelezés és karbantartás” című európai szabvány magyar nyelven nem hozzáférhető, hanem nemzeti szabványként annak angol nyelvű változatát kell alkalmazni. Ezt alkalmazniuk kellene, azonban azt – mivel magyar nyelven nem hozzáférhető – nem tudják figyelembe venni.
Tekintettel arra, hogy a beadványban foglaltak alapján felmerült a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1) bekezdés) sérelmének, illetve közvetlen veszélyének gyanúja, vizsgálatot rendeltem el. Annak eredményes befejezése érdekében a Magyar Szabványügyi Testület (a továbbiakban: MSZT) elnökét az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv.) 18. § (3) bekezdése alapján vizsgálat tartására kértem.

A megállapított tényállás
Az MSZT ügyvezető igazgatójától kapott tájékoztatás szerint a szabványok – azok bevezetési módjától és nyelvétől függetlenül – önkéntesen alkalmazhatóak, de nem tehetők kötelezővé. Évente mintegy 1000-1200 európai szabvány kerül kiadásra, melyeket az MSZT-nek 6 hónapon belül be kell vezetnie a magyar szabványrendszerbe. Ezek magyar nyelvű változata azonban csak akkor készülhet el, ha erre költségviselőt találnak. 2005. tavaszára a nemzeti szabványállományban 25%-ra csökkent a magyar nyelvű szabványok részaránya, és az un. harmonizált európai szabványoknak is közel 50%-a csak angol nyelven volt hozzáférhető. A magyar hatósági engedélyezési eljárások során, a kérelmezők által hivatkozott szabványok jelentős része – így a panasszal érintett szabvány is – valóban csak angol nyelven került a nemzeti szabványrendszerbe bevezetésre.

Érintett alkotmányos jogok
A jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye [Alkotmány 2. § (1)]

A vizsgálat megállapításai
Az Obtv. 16. § (1) bekezdése értelmében az országgyűlési biztos hatásköre a hatóságok, illetve közszolgáltatást végző szervek eljárására, ennek során hozott határozatára, illetve a hatóság intézkedésének elmulasztására terjed ki. Tekintettel arra, hogy az MSZT nem kötelező tagság alapján működő köztestület, és közigazgatási feladatot sem lát el, nem tekinthető hatóságnak. Az Obtv. 29. § (1) bekezdése azonban csak a hatóság fogalmát határozza meg. Ezen túlmenően az Obtv. az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében az érintettnek nincs reális lehetősége annak megválasztására, hogy az igényelt szolgáltatást kitől vegye igénybe, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe. Figyelemmel arra, hogy nemzeti szabványosításról szóló 1995. évi XXVIII. törvény (a továbbiakban: Sztv.) 7. § (2) bekezdése értelmében az MSZT köztestületként a nemzeti szabványosítással összefüggő közfeladatokat kizárólagos jogkörrel látja el, közszolgáltatást végző szervnek tekintendő.

I.
A szabványoknak a jogrendszerünkben elfoglalt helyzete az elmúlt évtizedben alapvető változásokon ment át. Ezért nem mellőzhetem annak bővebb elemzését. A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: Jat.) a szabványt az állami irányítás egyéb jogi eszközeként határozta meg. A Jat. 1995. november 28. napjáig hatályban volt 50. §-a értelmében a miniszter és az országos hatáskörű szerv vezetője a rendszeresen ismétlődő műszaki-gazdasági és technológiai feladat megoldási módját, termék, termény vagy szolgáltatás jellemzőinek meghatározását állami szabványként állapíthatta meg. A (3) bekezdés szerint az állami szabvány hatálya a – szabvány tárgyát képező – termelő, szolgáltató és kereskedelmi tevékenységet végző szervekre és személyekre terjedt ki. Az állami szabvány kötelező erejét és a szabványtól való eltérés feltételeit külön jogszabály állapította meg. Ebben az időszakban a szabványok alkalmazása kötelező volt. A szabványosításról és a minőségügyről szóló – 1994. március 31. napjáig hatályban volt – 78/1988. (XI. 16.) MT rendelet 6. § (1) bekezdése értelmében az állami szabványt a hatálybalépésétől kezdve alkalmazni kellett. 
A Jat. szabályainak változtatása nélkül is jelentős változást hozott a nemzeti szabványosításról, valamint a laboratóriumok, a tanúsító és az ellenőrző szervezetek akkreditálási rendjének ideiglenes szabályairól, továbbá a Magyar Szabványügyi Hivatal ideiglenes feladat- és hatásköréről szóló 42/1994. (III. 25.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rendelet). Bevezette a „nemzeti szabvány” fogalmát, bár még ekkor is a Jat. 50. §-a szerinti állami szabványt kellett alatta érteni. Ennél fontosabb volt azonban az, hogy a Korm. rendelet 2. § (1) bekezdése főszabályként önkéntessé tette a nemzeti szabványok alkalmazását. Ugyanakkor a (2) bekezdése szerint jogszabály kizárólag nemzeti szabványt egészben vagy részben kötelezően alkalmazandónak nyilváníthatott, bár a jogszabályi rendelkezés alapján e kötelezettség alól felmentés volt adható. A Korm. rendelet hatálybalépéséig kiadott szabvány alkalmazása – a korábban hatósági eltérési engedélyhez kötött szabványok kivételével – 1994. április 1-től, a hatósági eltérési engedélyhez kötött szabványoké pedig 1994. október 1-e óta nem volt kötelező, kivéve, ha jogszabály a szabvány alkalmazását kötelezővé tette. Azokat a nemzeti szabványokat, amelyek alkalmazása kötelező volt, a szakmailag illetékes miniszter a Korm. rendelet hatálybalépésétől számított hat hónapon belül külön jegyzékbe foglalva – jogszabállyal – meghatározott időre egészben vagy részben kötelezően alkalmazandóvá nyilvánította. 
1995. november 28. napján lépett hatályba az Sztv., amely ezzel egyidejűleg hatályon kívül helyezte a Jat. szabványra vonatkozó rendelkezéseit és a Korm. rendeletet. Az Sztv.-nek a szabványok kötelező alkalmazására vonatkozó szabályozási módja azonban gyakorlatilag megegyezett a korábbival. Az Sztv. 6. § (1) bekezdése ugyanis úgy rendelkezett, hogy a nemzeti szabvány alkalmazása önkéntes, kivéve, ha jogszabály kötelezően alkalmazandónak nyilvánítja.
Alapvető jelentőségű volt az Sztv. 2002. január 1. napján hatályba lépett, novelláris módosítása, ugyanis ezen időponttól a nemzeti szabvány alkalmazása kivételt nem tűrően önkéntes. Az Sztv. 6. § (2) bekezdése szerint azonban „Műszaki tartalmú jogszabály hivatkozhat olyan nemzeti szabványra, amelynek alkalmazását úgy kell tekinteni, hogy az adott jogszabály vonatkozó követelményei is teljesülnek.” Az említett módosításhoz kapcsolódóan kiadott, a nemzeti szabványok kötelező alkalmazásának megszüntetéséről szóló 2283/2001. (X. 5.) Korm. határozatban a Kormány felhívta az érintett minisztereket, hogy egyrészt 2001. december 31-ig intézkedjenek az általuk jogszabállyal kötelezővé tett szabványok kötelező jellegének megszüntetéséről, másrészt, hogy ezzel összhangban a szabványok helyett miniszteri rendelet kiadásával gondoskodjanak a szükséges szabályozásról, amelyben a nemzeti szabványokra való hivatkozás csak a közösségi irányelvekben alkalmazott módon történhet.
Az Sztv. említett módosításával a Magyar Köztársaság is átvette az un. „Új Megközelítés” elvét. Ez az európai szabályozásban 1985. óta alkalmazott elv azt jelenti, hogy a műszaki előírások összehangolása céljából az Európai Tanács által kiadott irányelvek csak bizonyos kiemelt területeken, az alapvető követelményeket (így élet-, egészség-, fogyasztók védelme, biztonság) határozzák meg. A végrehajtáshoz szükséges műszaki megoldások pedig az Európai Bizottság megbízása alapján, az európai szabványügyi szervezetek által kidolgozott, a jogszabályokkal harmonizált önkéntes alkalmazású európai szabványok formájában kerülnek kiadásra. Ennek megfelelően a szabványok – mint nem kötelező normák – nem az egyetlen előírt módját jelentik a jogszabályi követelmények teljesítésének, csupán a legkézenfekvőbbet. Az eddig kibocsátott 22 műszaki tartalmú irányelv – többnyire miniszteri rendeletek formájában – honosításra került, a végrehajtáshoz szükséges mintegy 3000 harmonizált európai szabványt pedig az MSZT bevezette a nemzeti szabványrendszerbe. (A harmonizált jelző azt jelenti, hogy a jogszabály és a szabvány között már a megalkotás szintjén megteremtették az összhangot.) Amennyiben a szabványt önkéntesen alkalmazó betartja az ott rögzített követelményeket, terméke, eljárása meg fog felelni a jogszabályi előírásoknak. Ha az alkalmazó a szabványtól eltérő megoldást választ, ezt minden további nélkül megteheti, azonban viselnie kell a termék, illetve eljárás jogszabálynak megfelelősége igazolásával kapcsolatos költségeket.
Amint arra az MSZT ügyvezető igazgatója megkeresésemre adott válaszában rávilágított: „A szabályozás logikája olyan, hogy a szabványalkalmazó szinte automatikusan választja a műszakilag legmegfelelőbb, költségkímélő szabványos megoldást, amely számára kézenfekvő, ha meg akar felelni a jogszabályi követelményeknek. Nincs szükség a szabvány kötelezővé tételére, mivel a szabvány előírásainak érvényesülése nem külső kötelezettségen, hanem önkéntes jogkövetés folytán, saját meggyőződésen alapul, ami gazdasági előnyökkel is jár.	
Aki a szabványt alkalmazza, az bízhat abban, hogy a jogszabály által megkívánt módon jár el, a szabványtól eltérő egyéb, költségesebb, bár jogilag ugyancsak megengedett eljárásokkal szemben.”
Az Sztv. 8. § e) pontjának megfelelően az MSZT a nemzetközi (ISO, IEC) és az európai (CEN, CENELEC, ETSI) szabványügyi szervezetek teljes jogú tagjaként képviseli a magyar szabványosítás érdekeit, továbbá ugyanezen 8. § b) és c) pontja alapján jogosult átvenni a nemzetközi-, illetőleg – az előírt határidőn, általában 6 hónapon belül – köteles a nemzeti szabványrendszerbe bevezetni az európai szabványügyi szervezetek által kidolgozott és közzétett szabványokat.
A magyar nemzeti szabványállomány az MSZT-től kapott tájékoztatás szerint mintegy 23000 szabványból áll, amiből mintegy 16000 szabvány alapját képezi európai szabvány, ezek közül 3000 harmonizált európai szabvány.

II.
Áttekintettem azt is, hogy az MSZT miként teljesíti az európai szabványok bevezetésére vonatkozó kötelezettségét. A Sztv. nem állapít meg különös szabályokat az európai szabványok magyar nemzeti szabványként való közzétételére (bevezetésére). A részletes szabályok az MSZT SZABV-MU-4.9./1./1. kódú, „A magyar nemzeti szabványok alaki és szerkesztési előírásai, valamint az európai/nemzetközi szabványok és szabvány jellegű dokumentumok bevezetési szabályai” című minőségügyi utasításban (a továbbiakban: MU) találhatóak. 
A MU szerint európai vagy nemzetközi szabványt magyar nemzeti szabványként magyar nyelvű bevezetéssel vagy jóváhagyó közleményes (angol nyelvű) bevezetéssel szabad bevezetni.
A magyar nyelvű bevezetés (MU 5.2.2.2.) módszerével készült magyar szabványnak teljes mértékben, azonos szerkezetben és tartalmilag közölnie kell a bevezetett szabvány teljes szövegét, csupán lényegtelen formai eltérések lehetnek. 
Az európai/nemzetközi szabvány szövegén semmit sem szabad változtatni, abból semmit sem szabad elvenni, és ahhoz semmit sem szabad hozzátenni. 
A magyar nyelvű bevezetéssel készült magyar szabványban minden hazai kiegészítő tájékoztatást, magyarázatot csak a „Nemzeti Előszóban” szabad megadni. Ezeknek csak olyanoknak szabad lenniük, amelyek a műszaki megegyezőséget nem befolyásolják, a kölcsönös megfelelőséget nem sértik. 
A magyar szabvány címének a bevezetett szabvány címével meg kell egyeznie, a címet a magyar nyelv szabályainak megfelelően kell lefordítani.
A címoldalon a CEN vagy a CENELEC által kiadott európai szabvány és a magyar szabvány közötti megegyezőségről cím nélkül olyan nyilatkozatot kell magyarul és angolul feltüntetni, melynek értelmében az adott szabvány mely európai szabvány magyar nyelvű változata, a fordítást a Magyar Szabványügyi Testület készítette, továbbá a szabvány jogállása a hivatalos változatokkal megegyező.
A további tájékoztatásokat (pl. annak megadása, hogy a magyar szabvány az európai/nemzetközi szabvány melyik hivatalos nyelvű változatának felel meg, vagy a szabványra vonatkozó esetleges olyan további kiegészítő tájékoztatás, magyarázat, amely a megegyezőséget nem befolyásolja) folytatólagosan „Nemzeti Előszó” címmel csak magyarul kell megadni.
Az európai/nemzetközi szabvány teljes szövegét az eredeti felépítésben kell a magyar szabványba átvenni, azaz a fejezetek, szakaszok, bekezdések tagolásának és sorrendjének; a fejezetek, szakaszok decimális számozásának; az ábrák, táblázatok, képletek sorrendjének, helyének és számozásának az európai/nemzetközi szabványban és a magyar szabványban azonosaknak kell lenniük. 
A magyar szabványt a magyar nyelv szabályainak és szórendjének megfelelően, a használatos magyar fogalmakkal, kifejezésekkel, szabatosan és helyes magyarsággal kell megfogalmazni. 
Fogalom-meghatározásokat is tartalmazó európai vagy nemzetközi szabványt magyar nyelven bevezető magyar nemzeti szabvány fogalommeghatározás-címszavai után zárójelben meg kell adni az adott címszót angol nyelven, de meg lehet adni a másik két hivatalos európai nyelven, németül és franciául is. 
A bevezetett forrásszabvány fogalom-meghatározásokat tartalmazó fejezetét úgy kell a magyar szabványba átvenni, hogy a szakkifejezést (címszót) a forrásszabvány szerinti (kis vagy nagy) kezdőbetűvel kell írni. A betűvastagságnak, az írásjeleknek és a mondat további részeinek a forrásszabványéval meg kell egyeznie, de a magyar helyesírás szabályainak is meg kell felelnie. 
A bevezetett szabványt tartalmazó szöveg végét „A magyar fordítás vége” mondattal kell jelölni (a tájékoztató adatok előtt). 
Az előbbiektől eltérően a panasszal érintett ügyben un. „Jóváhagyó közleményes (angol nyelvű) bevezetés”-re került sor. Ennek lényegesebb szabályai a következők (MU 5.2.2.3.):
Jóváhagyó közleményes módszerrel csak európai vagy nemzetközi szabványt szabad magyar nemzeti szabványként bevezetni. Az ezzel a módszerrel bevezetett szabvány angol nyelven jelenik meg. 
„Az európai forrásszabványt megjelenése után a szabványban megadott határidőn belül be kell vezetni. Ez a kötelezettség a legtöbb esetben csak jóváhagyó közleményes bevezetéssel teljesíthető. Ezt követően törekedni kell a magyar nyelvű változat mielőbbi kiadására kivéve, ha a hazai alkalmazók köre szűk és/vagy jól körülhatárolható és felkészültségük lehetővé teszi a bevezetett szabvány idegen nyelven való alkalmazását, vagy ha nincs magyar érdekeltség a szabvány alkalmazásában.” [MU 5.2.2.3.1. harmadik bekezdése]
Az ETSI által kiadott európai szabványok kivételével minden európai/nemzetközi szabványt jóváhagyó közleménnyel bevezető magyar szabványhoz magyar nyelvű címoldalt kell kiadni, amely tartalmazza az európai/nemzetközi szabványt magyar nemzeti szabvánnyá nyilvánító jóváhagyó közlemény szövegét és a szabvány további adatait. Ez az un. „címoldalas jóváhagyó közleményes bevezetési módszer”. Fontos megemlíteni még azt, hogy jóváhagyó közleménnyel csak az európai/nemzetközi szabvány angol nyelvű változatát szabad bevezetni. 
Az ETSI által kiadott európai szabványokat (EN-eket) ún. „jegyzékes jóváhagyó közleményes módszerrel” is be lehet vezetni. Ebben az esetben az európai szabványt magyar nemzeti szabvánnyá nyilvánító jóváhagyó közleményt csak a Szabványügyi Közlönyben kell megjelentetni (nem önálló dokumentumként). Ezzel a módszerrel egy jóváhagyó közleménnyel korlátlan számú szabvány bevezethető. A jóváhagyó közlemény azt tartalmazza, hogy az adott európai/nemzetközi szabványt a Magyar Szabványügyi Testület a közzétételének napjától magyar nemzeti szabvánnyá nyilvánítja. Magyar nemzeti szabványként az európai/nemzetközi szabvány angol nyelvű változatát kell alkalmazni.
Az előbbiekben ismertetett közleménnyel történő bevezetési módok az európai szabványosításban bevett, általánosan elfogadott módszerek alkalmasak arra is, hogy megelőzzék az eltérő fordításokból eredő értelmezési problémákat, elősegítsék a szabványok egységes használatát. Az MSZT ügyvezető igazgatójának válasza szerint „Magyarországon azonban nem elvi megfontolások, hanem finanszírozási hiányosságok kényszerítik ki a jóváhagyó közleményes bevezetési módszer fokozott igénybevételét.”

III.
Ezt követően megvizsgáltam a magyar nyelvű bevezetés módszerével készült szabványok magyar nemzeti szabványállományban elfoglalt arányát. Az MSZT ügyvezető igazgatójának tájékoztatása alapján megállapítottam, hogy folyamatos csökkenés mellett 2005. év tavaszára a nemzeti szabványállományban a magyar nyelvű szabványok részaránya 25%-ra csökkent, és a harmonizált európai szabványoknak közel fele is csak angolul hozzáférhető. A közleményes bevezetések nagy számának egyik oka, hogy a bevezetésre nyitva álló 6 hónapos határidő általában nem elegendő arra, hogy magyar nyelvű bevezetésre kerüljön sor, mivel a magyar változat elkészítése átlagosan 9-12 hónapot vesz igénybe. Mindez azonban önmagában nem indokolná a magyar nyelvű szabványok alacsony arányát. Az MSZT tájékoztatása szerint a helyzet arra vezethető vissza, hogy költségviselő hiányában legtöbbször egyáltalán nem tudják a szabványok magyar nyelvű változatát elkészíteni.
Az Sztv. 33. § (1) bekezdése szerint az MSZT működésének forrásai: tagdíj, a nemzeti szabványok értékesítéséből befolyt bevétel, az MSZT tanúsító rendszer szerinti tanúsítási tevékenységből származó bevétel, a nemzetközi együttműködés finanszírozását biztosító, központi költségvetésből kapott támogatás, a nemzeti szabványok kidolgozásáért kapott díj, az MSZT szolgáltatásaiért fizetett díj, adományok, egyéb juttatások. A (3) bekezdés értelmében „Az éves állami központi költségvetésben kell az MSZT részére biztosítani a nemzetközi és az európai szabványügyi szervezetekben való képviselethez, illetve az ezekből eredő feladatok ellátásához a szükséges költségvetési hozzájárulást.”
Ezzel szemben – az MSZT szerint – „évek óta számadatokkal bizonyíthatóan sem a költségvetésben megállapított pénzügyi források, sem a minisztériumok megbízásai nem fedezik a tényleges igényeket, nem beszélve arról, hogy a szerződések megkötésének – a források elhúzódása miatti – elhúzódása is veszélyezteti az adott évre vonatkozó teljesítés megfelelő ütemezését. A helyzet a korábbihoz képest lényegesen rosszabbodott, ugyanis Phare forrásokból, társfinanszírozásokkal az előző években sikerült biztosítani, hogy legalább a minisztériumok jogi szabályozási tevékenységéhez szükséges »harmonizált szabványok« magyar változata a különböző minisztériumokkal kötött szerződések keretében elkészüljön. Ma már sajnos az a helyzet, hogy a nemzetközi és az európai szabványok korszerűségének 5 évente történő felülvizsgálatára tekintettel még azok a korszerűsített európai szabványok is angol nyelven jelennek meg, amelyeknek korábbi változata magyarul hozzáférhető volt.”
Az előzőekre tekintettel megállapítottam, hogy az MSZT eljárása azzal, hogy a magyar nemzeti szabványállomány túlnyomó részét nem magyar nyelven vezette be, illetve a bevezetett idegen nyelvű szabványok magyar nyelvű változatát nem készítette el – a jogi szabályozás (költségvetési törvény) hiányosságára visszavezethető okból –, alkalmas arra, hogy a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozzon.

Intézkedésem
A jogállamiság elvével összefüggő visszásság megszüntetése, valamint megelőzése érdekében az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a pénzügyminiszternek, hogy a Magyar Köztársaság mindenkori költségvetéséről szóló törvény előkészítése során vegyék figyelembe az európai és a nemzetközi szabványok magyar nemzeti szabványként való, magyar nyelvű bevezetése költségvetési fedezete biztosításának szükségességét.

Budapest, 2006. október 31.
Takács Albert sk.