Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4408/2004. sz. ügyben

Előadók: dr. Juhász Orsolya
dr. Kristó Annamária
Az eljárás megindítása
A panaszos Hivatalomhoz benyújtott beadványában azt sérelmezte, hogy házastársa halálát követően, a még esedékes nyugdíját a helyi postahivatal vezetője visszaküldte a Nyugdíjfolyósító Igazgatóságnak (a továbbiakban: NYUFIG), mert magánúton kapott értesülése szerint a címzett elhunyt. A panaszos problémájával a postahivatal vezetőjéhez fordult, aki közölte, hogy munkatársai a vonatkozó előírások szerint jártak el. 

Az érintett alkotmányos jogok
A Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. 
8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. (2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.
70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. (2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.

Az ügy jogszabályi háttere
1997. évi LXXXI. törvény a társadalombiztosítási nyugellátásról
1992. évi LXVI. törvény a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról 
79/2004. (IV. 19.) Korm. rendelet a postai szolgáltatások ellátásáról és minőségi követelményeiről
6/1958. (VII. 4.) IM rendelet a hagyatéki eljárásról
34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM együttes rendelet az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról

Megállapított tényállás
A beadványban előadottakkal kapcsolatosan megkerestem az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság Főigazgatóját (a továbbiakban: Főigazgató), és kértem az üggyel kapcsolatos jogi álláspontjának kifejtésére. A beérkezett válasz és a beadványban előadottak alapján az alábbi tényállást állapítottam meg.
A panaszos házastársa 2004. június 16-án hunyt el. A tárgyhónapban esedékes nyugdíját a helyi postahivatal vezetője, a postai kézbesítés szabályaira való hivatkozással nem fizette ki az özvegynek, hanem visszaküldte a Nyugdíjfolyósító Igazgatóságnak. E miatt csak 2004. augusztus 4-én, a panaszos külön kérelmére utalta ki a NYUFIG az elhunyt felesége 2004. június hónapra (azaz a halál bekövetkezésének hónapjára) járó nyugellátását. A panaszos elmondása szerint a nyugdíj átvételéhez szükséges meghatalmazással is rendelkezett.
A Főigazgató, a megkeresésemre adott válaszában kitért arra, hogy a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban: Tny.) 83. § (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „A jogosult halála esetén a fel nem vett nyugellátást a vele közös háztartásban együtt élt házastárs, gyermek, unoka, szülő, nagyszülő és testvér egymást követő sorrendben, ezek hiányában az örökös veheti fel a halál napjától vagy a hagyatéki végzés jogerőssé válása napjától számított egy éven belül.”
Kifejtette továbbá azt is, hogy „a nyugellátások folyósításával összefüggésben – tekintettel arra, hogy a nyugellátás nem minősül postai küldeménynek – a Magyar Posta Rt. és a NYUFIG között külön megállapodás rögzíti a postai kézbesítés szabályait, továbbá a Magyar Posta Pénzforgalmi Üzletszabályzatának II. fejezet (4.10.) pontja is tartalmaz erre vonatkozó rendelkezéseket. A hivatkozott megállapodás, valamint az Üzletszabályzat rendelkezése értelmében a nyugellátás felvételére elsődlegesen az ellátásban részesülő, másodsorban pedig a postai szolgáltatások ellátásáról és minőségi követelményeiről szóló 79/2004. (IV. 19.) Korm. rendelet 19. § (1) bekezdés a) pontjában meghatározott helyettes átvevő jogosult, az élettárs kivételével. A nyugellátásban részesülő személy elhalálozása esetén a halál bekövetkezésének hónapjára járó, fel nem vett, és a mindenkori minimálbér összegét meg nem haladó nyugellátás az elhunyttal közös háztartásban együtt élt házastársnak fizethető ki. A minimálbért meghaladó összegű ellátást azonban a Magyar Posta soron kívül visszaküldi a NYUFIG-nak.”
Magyar Posta Pénzforgalmi Üzletszabályzatának II. fejezet (4.10.) pontja a következő rendelkezést tartalmazza: „A nyugellátás esedékességének hónapjában elhunyt címzett részére utalványozott ellátásokat a mindenkori minimálbér összegéig a címhelyen élő házastársnak – a jogosult átvevőkre vonatkozó és az előző pontokban részletezett szabályok szerint – a Posta a folyósító szerv külön rendelkezése nélkül kifizeti. A mindenkori minimálbér összeghatára feletti utalványokat a Posta a hozzátartozó értesítése nélkül a folyósító szervnek soron kívül visszaküldi.”
A Főigazgató válaszában utalt arra is, hogy „a Tny. 83. §(1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az e törvény alapján megállapított nyugellátásról lemondani, azt – mint a jogosult személyéhez kötött ellátást – átruházni, engedményezni nem lehet. Nem található azonban konkrét szabályozás arra vonatkozóan, hogy az elhunyt személyt még megillető nyugellátás kifizetése az örökösök részére milyen módon történjen. A már hivatkozott 83. § (2) bekezdés szövegéből következően az ilyen ellátást főszabályként hagyatékba kellene utalni”. A Főigazgató álláspontja szerint „ezt a rendelkezést ”enyhíti” a már említett megállapodás még akkor is, ha az elhunyt házastársa részére a Magyar Posta által ”mindössze” a mindenkori minimálbér összegét meg nem haladó nyugellátás fizethető ki, az ennél magasabb összegű ellátás kiutalását pedig kérelmezni kell.”
Főigazgató válaszában azzal érvelt – miszerint ha az ellátás jogosulatlanhoz kerül, a feladónak kell azt visszaszerezni –, mivel a nyugellátások személyhez kötött ellátások, az ellátásban részesülő személy halála esetén az ellátásnak tulajdonképpen nincs jogosultja, ezért az örökös is legfeljebb hagyatékként – a hagyatéki eljárást követően – válhatna jogosulttá az elhunytat az elhalálozás hónapjában még megillető nyugellátásra.” Véleménye szerint „az, hogy a Tny. 83. § (2) bekezdése felállít egy sorrendet, amelynek betartásával a törvényes örökösök már a hagyatéki eljárás lefolytatása előtt felvehetik az elhunytat megillető ellátást, csak egy további kedvezmény.”
Végül a Főigazgató válaszában kitért arra is, hogy mivel „a Tny. 83. §-a az örökös kivételével nem teszi kötelezővé a jogerős hagyatékadó végzés megkövetelését, ezért a NYUFIG 2004. augusztus 4-én a panaszos részére – kérelmére – az elhunyt felesége 2004. június hónapra (azaz a halál bekövetkezésének hónapjára) járó nyugellátását kiutalta.”
Hangsúlyozta, hogy „az a rendelkezés, hogy a mindenkori minimálbérnél magasabb összegű ellátások visszautalásra kerülnek a folyósító szervhez, a Nyugdíjbiztosítási Alapot védi a jogosulatlan kifizetésektől.”

A vizsgálat megállapításai
A panaszos által felvetett – sokakat érintő – problémával kapcsolatban a továbbiakban azt vizsgáltam, hogy a Nyugdíjfolyósító és a Magyar Posta Rt közötti megállapodás, nevezetesen a Magyar Posta Rt Pénzforgalmi Szolgáltatásainak Általános Szerződési Feltételeinek (a továbbiakban: Üzletszabályzat) II. Fejezetének (4.10.) pontjában foglaltak okán, fennáll–e a jogbiztonsághoz, valamint a szociális biztonsághoz való joggal összefüggő sérelem veszélye.
Az Alkotmány 70/E. § (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. A (2) bekezdés szerint a Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.
A társadalombiztosítási rendszer reformjával összefüggésben az Alkotmánybíróság számos határozatában foglalkozott a szociális biztonsághoz való jog értelmezésével. [5/1998. (III. 1.) AB határozat, 39/1999. (XII. 21.) AB határozat]
Az Alkotmány szerint a társadalombiztosítás az ellátáshoz való jog megvalósításának egyik eszköze, azaz a társadalombiztosításnak a szerzett jogok garantálását az ellátáshoz való alkotmányos jog megvalósítására figyelemmel kell biztosítania. Ameddig tehát az állam a kötelező társadalombiztosítást úgy működteti, illetőleg működési feltételeit úgy garantálja, hogy megfelel annak az alkotmányos követelménynek is, hogy a megélhetéshez szükséges ellátási jogosultságot, mint a szociális biztonsághoz való alkotmányos jog nevesített tartalmi elemét biztosítja, addig az Alkotmány 70/E. §-ában írt alkotmányos kötelezettségének eleget tesz. Az Alkotmány szerint ugyanis az az egyedüli követelmény, hogy a társadalombiztosítási és a szociális intézményi rendszer a megélhetéshez szükséges ellátásra vonatkozó jogosultságot megvalósítsa. 
A változások nyomán nagymértékben erősödött az új nyugdíjrendszer biztosítási karaktere, s jelentősen visszaszorultak a szociális célú újraelosztási szempontok. Bár a társadalombiztosítási nyugdíjnak változatlanul jellemzője az, hogy vegyes rendszerű nyugdíj, amelyben egyaránt megtalálhatók a biztosítási és szolidaritási elemek, az is kétségkívül megállapítható, hogy az új szabályozásban a társadalombiztosítási nyugdíjon belül is egyre dominánsabbá válik a nyugdíj biztosítási jellege a szociális elemekkel szemben.
Az Alkotmánybíróság számos határozatában értelmezte az Alkotmánynak a 70/E. § rendelkezését. Több határozatában is rámutatott arra, hogy az Alkotmány 70/E. § (2) bekezdéséből az állam kötelezettségei tekintetében csak az következik, hogy az állam a polgárok megélhetéshez szükséges ellátáshoz való jogának érvényesítése érdekében társadalombiztosítási és szociális intézményrendszert köteles létrehozni, fenntartani, működtetni. Ezen belül a jogalkotó maga határozhatja meg milyen eszközökkel éri el társadalompolitikai céljait. Az államot, a jogalkotót megillető jogosítványok csak a jogállamiság igen szoros korlátai között gyakorolhatók alkotmányosan.
Az Alkotmánybíróság már korábban elvi jelentőséggel rámutatott arra, hogy az Alkotmány 2. §-ának (1) bekezdésében deklarált „jogállamisághoz hozzá tartozik a szerzett jogok tiszteletben tartása.” A jogbiztonság - amely az Alkotmánybíróság szerint a jogállamiság leglényegesebb fogalmi eleme és a szerzett jogok védelmének elvi alapja - a szociális ellátási rendszerek stabilitása szempontjából különös jelentőségű. 
A törvénnyel elrendelt kötelező járulékfizetést nagymértékű állami garanciavállalás (a másik oldalról: bizalomvédelem) legitimálhatja. A kötelező biztosítás elvonja ugyanis azokat az eszközöket, amelyekkel az érintett saját kockázatára maga gondoskodhatott volna magáról és családjáról, s ezt a vagyont a társadalombiztosítás szolgálatába állítja. A fedezet társadalmasításával az állam tipikus tulajdonosi magatartást kollektivizál. A kötelező biztosítási rendszerben az ellátások, az ellátásokhoz fűződő várományok védelme ezért is különösen indokolt. A várományok annál nagyobb védelmet élveznek, minél közelebb állnak a „beteljesedéshez”, vagyis a szolgáltatásra irányuló alanyi jog megnyíltához. A már élvezett, megszerzett szolgáltatás még inkább védendő. A várományok és szolgáltatások védelme attól függően is erősebb, hogy áll-e velük szemben a jogosultnak saját anyagi szolgáltatása is. Mindazon társadalombiztosítási szolgáltatások esetében, ahol a biztosítási elem szerepet játszik, a szolgáltatások csökkentésének vagy megszüntetésének alkotmányossága a tulajdonvédelem ismérvei szerint bírálandó el. Az Alkotmány a tulajdonjogot mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti védelemben. 
Az emberek túlnyomó többsége nem „önnyugdíjas”, s inaktív korára társadalmi és gazdasági biztonságát nem saját dologi javai teremtik meg, hanem eleve úgy él, hogy munkája eredményének bizonyos részét a társadalombiztosításba ruházza be, s annak a szolgáltatásai látják el a szűken értelmezett polgári jogi vagyonbiztonságot garantáló feladatát. Ha pedig javait törvény vonja el erre a célra, törvénynek kell a tulajdonéval összehasonlító biztonságot nyújtania. Az Alkotmánybíróság a 64/1993. (XII. 22.) AB határozatban kifejtette, hogy az alkotmányos tulajdonvédelem terjedelme mindig konkrét: függ a tulajdon alanyától, tárgyától és funkciójától, illetve a korlátozás módjától is.
A kötelező társadalombiztosítási rendszerben a biztosítási elv, a társadalmi szolidaritás és a tulajdonhoz fűződő jogok alkotmányos keretek közötti korlátozása együttesen érvényesül.
A fent kifejtett alkotmányos követelményekkel összhangban a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról szóló 1997. évi LXXX. törvény célja hogy az egyéni felelősség és öngondoskodás követelményeinek és a társadalmi szolidaritás elveinek megfelelően szabályozza a társadalombiztosítás keretében létrejövő jogviszonyokat, meghatározza a társadalombiztosítási ellátások, szolgáltatások körét. A biztosítottak egyes társadalombiztosítási ellátások igénybevételére való jogosultságát a társadalombiztosításban való részvételi kötelezettségük, illetve társadalombiztosítási járulékfizetési kötelezettségük teljesítése alapozza meg.
A társadalombiztosítási jogviszony alapján járó nyugellátás attól a naptól állapítható meg, amely napon a jogosultság megállapításához szükséges törvényi feltételek bekövetkeztek. A nyugellátás iránti igény teljesítéséről és elutasításáról, jogosultság megszűnéséről a nyugdíjbiztosítási igazgatási szerv határozatot hoz. A nyugellátás megszüntetéséről abban az esetben nem kell határozatot hozni, ha a nyugellátásban részesülő személy meghalt, mert ebben az esetben az ellátás a törvény erejénél fogva – az abban szabályozottak szerint – szűnik meg.
A nyugellátás megszűnésének egyik oka a jogszerző biztosított elhalálozása. A jogalkotó pontosan meghatározza azt is, hogy ebben az esetben a jogszerző biztosított elhalálozásának napját magába foglaló naptári hónap utolsó napján szűnik meg az ellátás.
A jogalkotó gondoskodott a törvényben arról is, hogy a még törvény erejénél fogva járó, azonban a jogszerző biztosított elhalálozása okán fel nem vett ellátások felvételére jogosultak személyi körét – taxatív sorrendben – meghatározta: 
Tny. 83. § (2) A jogosult halála esetén a fel nem vett nyugellátást a vele közös háztartásban együtt élt házastárs, gyermek, unoka, szülő, nagyszülő és testvér egymást követő sorrendben, ezek hiányában az örökös veheti fel a halál napjától vagy a hagyatéki végzés jogerőssé válása napjától számított egy éven belül.
Téves jogértelmezésen alapul az az érvelés, hogy „A nyugellátások személyhez kötött ellátások, az ellátásban részesülő személy halála esetén az ellátásnak tulajdonképpen nincs jogosultja, ezért az örökös is legfeljebb hagyatékként – a hagyatéki eljárást követően – válhatna jogosulttá az elhunytat az elhalálozás hónapjában még megillető nyugellátásra.”
A Tny. 83. § (1) bekezdésében felállított szabály a nyugellátás vonatkozásában, – „a jogosult személyéhez kötött ellátás” – azt jelenti, hogy a társadalombiztosítási nyugellátás biztosítási jellegére is tekintettel, szemben más piaci alapú biztosítási jogviszonyokkal a jogszerző biztosított a nyugellátás megállapításánál nem rendelkezhet úgy, hogy helyette a saját jogán járó nyugellátását a szerv határozatában más személy javára állapítsa meg, illetve más személy számára folyósítsa, továbbá nem jelölhet meg kedvezményezettet. A társadalombiztosítás biztosítási karakterének erősödését tükrözi, hogy maga a jogalkotó gondoskodott a törvényben az elhunyt jogszerző biztosított családjáról akképpen, hogy meghatározta a társadalombiztosítási nyugdíjrendszer keretében járó ún. hozzátartozói (özvegyi nyugdíj, árvaellátás, szülői nyugdíj, baleseti hozzátartozói nyugdíj) nyugellátások körét.
A fel nem vett ellátás jogosultjai a törvény erejénél fogva, főszabályként a Tny. 83. § (2) bekezdésének első fordulatában felsorolt személyek (a továbbiakban: közeli hozzátartozók), akik a halál napjától számított egy éven belül (de akár már aznap) jogosultak az ellátást felvenni, ők is csak abban az esetben, ha az elhunyttal közös háztartásban éltek (törvényi feltétel). Vagyis a törvényi szabályozás kulcsfogalma „a vele közös háztartásban együtt élt” közeli hozzátartozó – több ilyen esetén – a törvényben előírt sortartással (házastárs, gyermek, unoka, szülő, nagyszülő és testvér) jogosultak a fel nem vett nyugellátásra.
E fenti szabályból kitűnik az is, hogy a jogalkotó „a fel nem vett” nyugellátás postai úton történő kézbesítés esetére, a felvételre jogosultak személyi körét határozza meg. Más a helyzet, ha a jogszerző élve a Tny. 79. § (2) bekezdésében biztosított rendelkezési jogával maga gondoskodik arról, hogy a megállapított nyugellátásának a folyósítását, a nyugdíjfolyósító szervvel szerződéses kapcsolatban álló hitelintézetnél vezetett átutalási betétszámlájára (bankszámlájára) teljesítsék. 
Téves az a hivatkozás, hogy „az örökös is legfeljebb hagyatékként – a hagyatéki eljárást követően – válhatna jogosulttá”. A hivatkozott törvényhely második fordulata szerint a még esedékes nyugellátást az együtt élő közeli hozzátartozók hiányában (az egyedül élő jogszerző biztosított halála esetén) az örökös veheti fel a hagyatéki végzés jogerőssé válása napjától számított egy éven belül. 
Az örökös nem hagyatékként, hanem ugyancsak a törvény erejénél fogva, jogosultként veszi fel az ellátást. A hagyatéki végzésre csupán azért van szükség, mert azzal igazolja – törvényes, illetve végrendeleti - örökösi jogcímét, vagyis, hogy e törvényi feltételnek megfelel.
Az ellátás – a téves gyakorlattal ellentétben – nem képezi a hagyaték tárgyát. Nem is képezheti, hiszen a Tny. 83. § (2) bekezdésének első fordulatában felsorolt személyek sem törvényes örökösként, nem öröklés jogcímén vehetik fel az ellátást, hanem az elhunyttal való közös háztartás okán. Amennyiben az együtt élő hozzátartozók az ellátást törvényes örökösökként vennék fel, a Tny-ben felállított sorrend sértené egy másik törvény, a Polgári Törvénykönyvben (Ptk.) felállított törvényes öröklés rendjét. Itt kell megjegyezni azt is, hogy amennyiben van olyan személy, aki az első fordulat alapján (főszabály) jogosult felvenni a nyugdíjat, az a személy nem feltétlenül esik egybe a jogerős végzésben megjelölt örökössel. A magyar öröklési jogban a végintézkedésen alapuló öröklés elsőbbséget élvez a törvényes örökléssel szemben, így az is előfordulhat, hogy az elhunyt személy végakaratában egy, a törvényes örökösein kívül álló személyt jelöl meg örökösnek. 
Ha abból a biztosítási elvből indulunk ki, hogy a biztosítás célja, valamely esemény bekövetkezésére történő öngondoskodás, akkor a társadalombiztosítási rendszerben fizetett kötelező járulék is az inaktív élet bekövetkeztével, a mindennapi létszükséglet fedezetét szolgáló ellátás várománya. Ebből pedig az következik, hogy az elhunyt jogszerző biztosított utolsó havi ellátását úgy kell tekintetni, mintha még saját maga „felélte” volna (víz- gáz , villany közös költség, lakbér, gyógyszer, esetleges kórházi költségek, élelem, és még sorolhatnánk – ezért sem tartozik a hagyatékba), ezért preferálta a jogalkotó a személyi kör meghatározásánál az egy háztartásban együtt élő hozzátartozókat.
A postai úton kézbesített és a törvény erejénél fogva (más jogosult nem lévén) az örökösnek járó fel nem vett nyugdíj kifizetése, nem csak a hagyatéki eljárást követő jogerős hagyatéki végzés birtokában, hanem a hagyaték átadása nélkül a közjegyző által kiállított öröklési bizonyítvánnyal is teljesíthető. 
A postai kézbesítés útján fel nem vett nyugdíj akkor képezné a hagyaték tárgyát, mint az elhunyt követelését, ha a jogalkotó nem gondoskodott volna a Tny. 83. § (2) bekezdésében a felvételre jogosultak köréről. 
Itt kell kiemelni a lakossági folyószámlára való átutalással kapcsolatban, hogy önmagában a folyószámlára átutalt nyugdíj sem képezi a hagyaték tárgyát, e címen nem lehet abból kiemelni. A folyószámlára utalt nyugellátást, a jogszerző jogosult kezeihez teljesített ellátásnak kell tekinteni. A nyugellátásra jogosult személy kérelmére, a lakossági folyószámlájára utalt nyugdíj, osztja az egész számla jogi sorsát. A számlatulajdonosnak joga van számlája felett – a jogszabályban foglalt esetek kivételével – szabadon rendelkezni. A számlatulajdonosnak – akár egyedüli tulajdonosa, akár többen tulajdonosai – joga van írásbeli nyilatkozatával elhalálozása esetére mindenkori számlakövetelését az általa megjelölt kedvezményezett(ek) javára átruházni. A számlatulajdonos ilyen rendelkezése alapján a számlakövetelés nem tartozik a számlatulajdonos hagyatékához, nem vonható hagyatéki eljárás alá. Ha pedig nincs ilyen rendelkezés, abban az esetben, ha az elhunyt egyedüli számlatulajdonos az egész számlát, ha többen számlatulajdonosok, a tulajdoni hányad szerint ráeső követelések erejéig (jogcímekre tekintet nélkül, és nem a folyósított nyugellátás erejéig) zárolják a számlát. (Lásd pl. OTP Bank lakossági forint számlákról szóló üzletszabályzatát.)
A Magyar Köztársaság Alkotmányának 8. §-a deklarálja az alapjogok védelmét. Ez azt jelenti, hogy „A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.”
Az Alkotmánybíróság több határozatában, elvi jelentőséggel rámutatott arra, hogy az Alkotmány 2. §-ának (1) bekezdésében deklarált „jogállamisághoz hozzá tartozik a szerzett jogok tiszteletben tartása.” A jogbiztonság a jogállamiság leglényegesebb fogalmi eleme, és a szerzett jogok védelmének elvi alapja. 
A már élvezett, megszerzett szolgáltatás még inkább védendő. A társadalombiztosítási igény tekintetében, a tulajdonvédelem szempontjából az elhunyt jogszerzővel azonos jogállású a törvényben támasztott feltételek fennállása esetén a biztosított hozzátartozója, illetve a törvényben megjelölt személy.
A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonsághoz való jog, és az alapvető jogok védelmének alkotmányos követelményének megfelelően a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: Jat.) kimondja, hogy az alacsonyabb szintű jogszabály nem lehet ellentétes a magasabb szintű jogszabállyal.
A Jat. az Országgyűlés kizárólagos jogkörébe utalja a törvényalkotás jogát, ezen belül azt is meghatározza, hogy az alapvető társadalmi viszonyokat törvényben állapítja meg, így – többek között – az állampolgárok alapvető jogait és kötelességeit, ezek feltételeit és korlátait, valamint érvényre juttatásuk eljárási szabályait.
A fent kifejtett alkotmányos követelménynek megfelelően, a vizsgált törvényi szabályozással az állam eleget tett úgy a jogbiztonsághoz való joggal, mint a szociálisbiztonsághoz való joggal összefüggésben az Alkotmányban támasztott kötelezettségének. 
A postai szolgáltatások ellátásáról és minőségi követelményeiről szóló 79/2004. (IV. 19.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Rendelet) 19. § (1) bekezdése részletes szabályokat tartalmaz arra vonatkozóan, ha „a természetes személy címzett a kézbesítés időpontjában nem tartózkodik a címben megjelölt helyen és ott nem található meghatalmazottja sem, a postai küldemény - ha a címzett azt nem zárta ki - az ott tartózkodó alábbi személyeknek (helyettes átvevő) is kézbesíthető: a) a címzett 14. életévét betöltött közeli hozzátartozója (Ptk. 685. §-ának b) pontja) vagy élettársa.”
Tekintettel arra, hogy a címzett a kézbesítés időpontjában elhalálozása okán már nem veheti át a postai küldeményt, a kiutalt nyugellátás tekintetében a Tny 83. § (2) bekezdésének első fordulatában nevesített hozzátartozó a jogszerző jogosult halálának napjától, már nem helyettes átvevőként, hanem a törvényben megjelölt jogosultként veszi fel a küldeményt.
A Tny 83. § (2) bekezdésének első fordulatában megjelölt személyeknek a nyugellátás felvételekor a jogosultsághoz a jogszerző elhalálozásának tényén túl (halottvizsgálati bizonyítvány/halotti anyakönyvi kivonat), elsőként azt a törvényi feltételt kell bizonyítaniuk, hogy az elhunyttal közös háztartásban élt/ek. Majd ezt követően a törvényben nevesített hozzátartozói jogállásukat. Mindezen adatok – amelyek gyakran köztudomású tények - közokirattal is bizonyíthatóak. Az együttélő hozzátartozó jogosultak körében a törvényben nevesített sortartás, a közöttük esetlegesen felmerülő jogvita rendezésére szolgál, ezért kívülálló harmadik személynek a törvényben támasztott feltételek fennállása esetén mindegyiküket jogosultnak kell tekinteni.
A magyar eljárásjogban általános elv, hogy a köztudomású tényeket nem kell bizonyítani. Köztudomású az a tény, körülmény, amely helyben, szélesebb körben – az eljáró ügyintéző beosztásától, szakképzettségtől függetlenül – az emberek nagyobb csoportja előtt ismert és azt mindenki valónak fogadja el.
Ezen túlmenően a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 195. §-a részletesen szabályozza a közokirat fogalmát és közhitelességét: Az olyan papír alapú vagy elektronikus okirat, amelyet bíróság, közjegyző vagy más hatóság, illetve közigazgatási szerv ügykörén belül, a megszabott alakban állított ki, mint közokirat teljesen bizonyítja a benne foglalt adatok és tények valóságát. Ugyanilyen bizonyító ereje van az olyan okiratnak is, amelyet más jogszabály közokiratnak nyilvánít. A polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény 7. § (2) bekezdése szerint: A jegyző közokiratot ad ki a nyilvántartott adatokról.
Az okirat a legmegbízhatóbb bizonyítási eszköz, bizonyítás jelentőségét mutatja, hogy a közokiratnak és a teljes bizonyító erejű magánokiratnak kötött bizonyító ereje van. A közokirat bizonyító ereje abban áll, hogy az ellenkező bizonyításáig teljes bizonyító erővel bizonyítja az okirattal tanúsított adatok és tények fennállását vagy fenn nem állását (anyagi bizonyító erő).
A Rendelet 17.§ (1) bekezdése részletesen kimunkált szabályokat tartalmaz arra vonatkozóan, hogy a címzett, illetve az egyéb jogosult átvevő mely okiratokkal igazolhatja személyazonosságát. További részletes szabályokat tartalmaz még a 19. § a helyettes átvevő vonatkozásában, úgy a címhelyen történő kézbesítés, mint a postai szolgáltatóhelyen történő kézbesítés esetére. Garanciális eljárási szabályokat tartalmaznak még a Rendelet 24. § (1) és 25. § (1) bekezdései is.
A Magyar Posta Rt. és a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság között létre jött külön megállapodás rögzíti a nyugellátások folyósításával összefüggésben a postai kézbesítés szabályait. Így került be a Magyar Posta Pénzforgalmi Szolgáltatásainak Általános Szerződési Feltételei II. fejezet (4.10.) pontjába, hogy „A nyugellátás hónapjában elhunyt címzett részére utalványozott ellátásokat a mindenkori minimálbér összegéig a címhelyen élő házastársnak – a jogosult átvevőkre vonatkozó és az előző pontokban részletezett szabályok szerint – a posta a folyósító szerv külön rendelkezése nélkül kifizeti. A mindenkori minimálbér összeghatára feletti utalványokat a posta a hozzátartozó értesítése nélkül a folyósító szervnek soron kívül visszaküldi.”
A mindenkori minimálbérnél magasabb összegű ellátások visszautalását a folyósító szerv azzal indokolta, hogy a Nyugdíjbiztosítási Alapot védi a jogosulatlan kifizetésektől.
A jogerős határozattal megállapított, és már folyósított ellátások tekintetében a Nyugdíjbiztosítási Alapot már nem kell védeni (szerzett jog). Különösen nem úgy, hogy a postai úton folyósított nyugdíj teljesíthetőségét olyan feltételhez, nevezetesen: „mindenkori minimálbér” összeghatárához kötik, és ebben az esetben is a törvényben megjelölt jogosultak személyi körét kizárólag a (még élő) házastársra korlátozzák. Ha a túlélő házastársnak (mint első a jogosultak sorában) a minimálbérig bezárólag kifizetik a még járó nyugdíjat – annak esedékességének vizsgálata nélkül –, megmagyarázhatatlan az ezen felüli nyugdíj kifizetésének megtagadása. 
Elfogadhatatlan az Üzletszabályzat azon rendelkezése is, hogy utalványokat „a posta a hozzátartozó értesítése nélkül a folyósító szervnek soron kívül visszaküldi”, mert ezalatt azt kell érteni, hogy mintegy „eltitkolják” az immár jogosult hozzátartozók elől a még járó, és őket megillető ellátást, ezzel veszélyeztetve a küldemény felvételéhez fűződő jogukat.
A Rendelet 2. §-a alapelvi tilalomként kimondja, hogy az Üzletszabályzatnak e rendelet rendelkezéseivel összhangban kell lennie. További tilalom, hogy sem a szerződő felek külön megállapodása, sem az Üzletszabályzat nem tartalmazhat olyan rendelkezést, amely sérti harmadik személyeknek – jelen esetben a felvételre jogosultaknak – a küldemény átvételéhez fűződő jogát.
Az Üzletszabályzat II. Fejezet (4.10.) pontjában meghatározott, és kizárólag a postai úton teljesített nyugellátás tekintetében az elhunyt címzett esetére szóló rendelkezések a Rendelet fent említett tilalmába ütköznek. Az Üzletszabályzatban a mindenkori minimálbér összeghatárára való korlátozás ellentétes a Rendelet 19. § (4) bekezdésében meghatározott, és csak a helyettes átvevő esetére szóló, „100 ezer forintot meghaladó” összeghatárral. Tilalomba ütközik a felvételre jogosultak körének – ebben az esetben is a minimálbér erejéig –, kizárólag a házastársra történő korlátozása is.
Ugyanakkor nem hagyható figyelmen kívül az a közérdek, hogy a jogszerző biztosított halálát követően, a törvény erejénél fogva megszűnt ellátást a továbbiakban már ne folyósítsák.
Kézbesítéskor a halottvizsgálati bizonyítvánnyal/halotti anyakönyvi kivonattal meg lehet állapítani, illetve igazolni lehet, egyrészt az elhalálozás tényét, másrészt azt is, hogy a folyósított nyugdíj az elhunyt jogszerző halálának hónapjában még járó tárgyhavi ellátás, avagy már azt követően kiutalt, és ennek okán már nem járó, megszűnt ellátás.
A polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény 21. § k) pontja kifejezetten felhatalmazza az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság Nyugdíjfolyósító Igazgatóságát – mint jogalkalmazó szervet - arra, hogy a jogszabályban meghatározott feladatai ellátásához jogosult e törvény alapján, a 17. § (2) bekezdésének b) pontja szerinti adatokat igényelni a Hivataltól. [A személyiadat- és lakcímnyilvántartás adatkezelője országos illetékességgel a belügyminiszter irányítása alatt álló önálló központi hivatal (Hivatal).]
A postai szolgáltató és a postai szolgáltatást igénybe vevő, jelen esetben a NYUFIG az Üzletszabályzatban megállapodhatott volna abban is, hogy a kézbesítés során a postai kézbesítő elsőként arról győződjön meg, hogy a halottvizsgálati bizonyítványban/halotti anyakönyvi kivonatban megállapított halál napja megegyezik-e a folyósított – és még járó - tárgyhavi nyugellátás hónapjával. Majd ezt követően arról értesítse a NYUFIG-ot, ha a folyósított nyugellátást a címzett elhalálozása okán, - egyik - a Tny-ben nevesített, együttélő hozzátartozó vette fel. Ezeket a jogosultságot igazoló tényadatokat, az ellátás átvételét igazoló utalványra is rá lehet vezetni.
A szociális biztonsághoz való joggal összefüggésben az Alkotmány szerint egyedüli követelmény az, hogy a társadalombiztosítási és a szociális intézményi rendszer a megélhetéshez szükséges ellátásra vonatkozó jogosultságot megvalósítsa.
A hivatkozott Alkotmányjogi szempontokat, és a kötelező biztosítás célját is szem előtt tartva határozta meg a törvényhozó a még járó, ám az elhalálozás okán fel nem vett ellátás jogi sorsát, amellyel elsődlegesen az volt a célja, hogy a postai úton teljesített ellátások esetén a jogszerző halálakor, a vele közös háztartásban együtt élő hozzátartozó(k) „tárgyhavi” megélhetését ne kockáztassa. 
Külön ki kell emelni azt az életszerű helyzetet is, hogy a családban bekövetkezett elhalálozás nem csupán anyagi megpróbáltatást jelent, hanem a hozzátartozók mély megrendülést okozó gyászában a vizsgált „eljárással” méltánytalan és kegyeletet sértő helyzetet idéztek elő, amely kizárólag azokat a nyugdíjasokat, illetve hátrahagyott családjukat sújtja, akiknek nem állt módjukban úgy rendelkezni, hogy nyugellátásukat a folyósító szerv lakossági folyószámla útján teljesítse.
Az Alkotmány 8. §-a állítja fel az állampolgárok jogainak és törvényes érdekeinek alkotmányos védelmét az állam közigazgatási hatóságaival szemben, a fent kifejtettek alapján pedig a vizsgált alkotmányos jogok érvényesítése esik indokolatlan és méltánytalan korlátozás alá.
Vizsgálatom során megállapítottam, hogy a Magyar Posta Rt. és a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság között létrejött megállapodást rögzítő Magyar Posta Rt. Pénzforgalmi Szolgáltatásainak Általános Szerződési Feltételei II. Fejezetének (4.10.) pontja sérti a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményét, tekintettel arra, hogy egyik szerv vezetőjét sem ruházták fel olyan jogkörrel, hogy a törvényben biztosított jogok érvényesítését korlátozó „szabályokat” alkossanak. Ezáltal az érintetteknek – a postai úton kézbesített ellátások tekintetében a Tny-ben nevesített együttélő hozzátartozóknak – nem csak a jogbiztonsághoz való jogát, hanem az Alkotmányban biztosított szociális biztonsághoz való jogát is megsértették.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) és (4) bekezdései alapján, a jelentésben feltárt alkotmányos visszásságok orvoslása érdekében a következő ajánlást teszem a Kormánynak:
A Magyar Posta Rt. Pénzforgalmi Szolgáltatásainak Általános Szerződési Feltételei II. Fejezetének (4.10.) pontjában „szabályozott” rendelkezések okán a jelentésben feltárt alkotmányos visszásságot szüntesse meg.
Megoldást jelenthetne a problémára, ha a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. LXXXI. törvény végrehajtására kiadott 168/1997. (X. 6.) Korm. rendelet a törvény 83. § (2) bekezdésének alkalmazása szempontjából kiegészülne azzal, hogy az első fordulatban nevesített együttélő hozzátartozóknak kézbesítéskor, a jogszerző biztosított halála esetén, a halál tényét és a még fel nem vett nyugellátás esedékességét a halottvizsgálati bizonyítvánnyal, vagy halotti anyakönyvi kivonattal kelljen igazolni. Ezzel a megoldással a már megszűnt ellátások kifizetése megakadályozható lenne, és a Nyugdíjbiztosítási Alap is megfelelő védelemben részesülne.

Budapest, 2005. november 15.

Lenkovics Barnabás sk.