Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 3693/2004. számon hivatalból indított ügyben
(Kapcsolódó ügyek: OBH 1286/2004; 3188/2004; 4478/2004; 4494/2004; 4655/2004; 5295/2004; 5688/2004; 6357/2004; 1550/2005; 1939/2005; 1981/2005; 2046/2005; 2074/2005; 2114/2005; 2382/2005; 2389/2005; 2454/2005; 3089/2005; 3317/2005.)

Előadó: dr. Kovács Zsolt

A vizsgálat megindulása
Az elmúlt két évben is sokan fordultak Hivatalomhoz a lakáshoz jutás lehetőségét érintő problémákkal és panaszokkal. Az országgyűlési biztosok az elmúlt majd egy évtizedben számos vizsgálatot végeztek a lakáshoz jutás, és a lakásmegtartás kérdésében, és megvizsgált panaszok alapján több jogszabály-módosítási javaslattal éltek. E javaslatok a lakáscélú támogatásokról szóló 106/1988. (XII. 26.) MT rendelet, illetve a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Kormányrendelet) alkalmazása során feltárt visszásságok rendezését célozták.
A Kormányrendelet 2003-óta történt módosításai jelentős változásokat idéztek elő a lakáshoz jutás kérdésében. A sűrűn változó jogszabályi környezet miatti panaszok kivizsgálása érdekében már több vizsgálatot végeztem, melyek során kikértem az illetékes állami szervek véleményét, de tájékoztatást kértem bankoktól és más pénzintézetektől is.
A 2004. február 18-án kiadott OBH 1174/2003. számú jelentésemben megállapítottam, hogy a tulajdonhoz, és a tisztességes eljáráshoz fűződő joggal összefüggő visszásságot okoznak a kereskedelmi bankok, ha az ügyfelekhez eljuttatott termékismertetők, üzletszabályzatok nem kellő részletességgel tartalmazzák a kölcsönökhöz kapcsolódó állami támogatások igénybevételére vonatkozó feltételeket, és ezzel akadályozzák az ügyfeleket a jogaik érvényesítésében. A jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot okoz, hogy a jogalkotó nem biztosít a lakáscélú támogatásokhoz jogorvoslati utat, és a bankokra bízza az állami támogatások igénylésének elbírálását. Az ajánlásom e részével a pénzügyminiszter nem értett egyet, ezért tájékozattam, hogy az ügyben újabb vizsgálatot indítok.
Az ajánlás eredménytelensége miatt, illetve a kérdést érintő panaszok egységes kivizsgálása érdekében az Alkotmányban deklarált jogbiztonsághoz és szociális biztonsághoz fűződő jogok sérelmének gyanúja alapján hivatalból indítottam átfogó vizsgálatot, és azt kiterjesztettem az államilag támogatott hitelek felvételének lehetőségére, valamint a közvetlen támogatások rendszerének módosulásaira is.

I. Rész

A vizsgálattal érintett egyedi panaszok
1.	OBH 1174/2003. A jogorvoslathoz való alkotmányos joggal összefüggő visszásság rendezése érdekében felkértem a pénzügyminisztert, hogy tegye egyértelművé, a fogyasztói panaszok intézése során a PSZÁF eljárása közigazgatási jellegű, továbbá intézkedjen annak érdekében, hogy a lakáscélú állami támogatások banki elbírálásához kapcsolódjon jogorvoslati lehetőség.
2.	OBH 1286/2004. A panaszos a tulajdonában álló lapos tetejű műhelyépület tetejére alacsony falmagasságú sátortetős új lakást építtetett, de amikor a gyermekek után járó kedvezményt igényelte, a bank tájékoztatta, hogy „a lakásvásárlási kedvezmény nem jár azoknak az építtetőknek, akinek a belső falsíkon mérve a fal magasság minden ponton az 1.9 m-t nem haladja meg”. A fal magasságának az emeletráépítés és a tetőtérbeépítés fogalmi elhatárolásánál van jelentősége, mivel a kedvezmények csak azoknak az új lakásoknak a felépítéséhez vehetők igénybe, amelyek – a családi vagy ikerház emeletráépítését kivéve - nem minősülnek tetőtér-beépítésnek. A panaszos által épített új lakás eszerint nem emeletráépítés, de nem tekinthető tetőtér-beépítésnek sem, mivel annak fogalmát a kormányrendelet így határozza meg: „a lakás alapterületének bővítése tetőtérben, amely az eredeti tetőszerkezet elbontása nélkül helyiség(ek), helyiségcsoport(ok) vagy önálló rendeltetési egység építésével új építményszint (emeletszint) létrehozását jelenti;”
3.	OBH 3188/2004. A panaszos azt kifogásolta, hogy diszkriminációra alkalmasak a Kormányrendelet 25 § (5) bekezdésében foglaltak, mert a lakásépítési kedvezmény igénylésének feltételeként meghatározott méltányolható lakásigény egyik korlátjának, a telekárat nem tartalmazó költségeknek az elszámolásakor nem tesznek különbséget a közművesített, és a közművesítetlen telkek között.
4.	OBH 4478/2004. A panaszos azt kifogásolta, hogy a lakáshitel felvételekor az önerőbe be kell számítani az öt éven belül eladott ingatlan ellenértékét, függetlenül attól, hogy az adott összeg még a rendelkezésére áll, vagy sem.
5.	OBH 4494/2004. Egy társasházi kislakással rendelkező család kifogásolta, hogy a véglegesnek szánt családi házuk felépítéséhez nem vehették igénybe az állami támogatást, mert a lakásukat – a beszűkült kereslet miatt – időben nem tudták eladni. A támogatást csak a hitel felvételekor lehet igényelni, ami nem jár azoknak, akik akkor még rendelkeznek lakástulajdonnal, ezért így arra is hitelt kellett felvenniük. Hiányolták, hogy a rendelet nem ad lehetőséget „áthidaló kölcsön” igénybevételére, amelyet egy összegben fizetnének vissza az előző lakásuk eladásakor, továbbá azt is visszásnak tartják, hogy a már meglévő gyermekekre a támogatást utólag már nem lehet igényelni.
6.	OBH 4655/2004. A panaszos azért kért segítséget, mert az OTP felszólította az 1989-ben felvett megelőlegezett szociálpolitikai kedvezmény kamatos visszafizetésére, mivel a szerződésben vállalt második gyermek a férje igazolt betegsége miatt a 6 éves határidőn belül nem született meg. A panaszos az OTP-nek 2004-ig már csaknem 700 ezer forintot fizetett vissza, mégis további 580 ezer forint tartozása áll fenn. Gyermekét a 65 ezer forint összegű havi jövedelméből egyedül neveli, és csupán az OTP tartozás törlesztése havi 20 600 forint összeget tesz ki.
7.	OBH 5295/2004. Arra hívta fel a figyelmet a panaszos, hogy az úgy nevezett „panel-rekonstrukciós program” csak a nagyvárosok lakótelepein élők számára biztosítják annak lehetőségét, hogy a lakásaik felújításának, korszerűsítésének csupán harmadát kell megfizetniük, ha a költségek többi részét az önkormányzatok, illetve az állam vállalja. Ezzel szemben a vidéki kisebb településeken élőknek ma már azt a 30 %-os állami támogatást sem biztosítja a kormány, amit korábban a Széchenyi-terv alapján igényelhettek az önerős fűtéskorszerűsítéshez.
8.	OBH 5688/2004. Az ügyben a panaszos azt kifogásolta, hogy a gyermekek után járó kedvezmény iránti kérelmét a bank elutasította, mert kétlakásos ház építésébe kezdett, melyből az egyik lakást a szülei számára építi.
9.	OBH 6357/2004. A panaszos előadta, hogy 2001-ben OTP hitel igénybevételével lakásépítésbe kezdtek, majd amikor tudomásukra jutott, hogy a kormány megemeli a gyermekek után járó kedvezményt, vállaltak egy gyermeket, aki 2004 októberében meg is született. Csalódásukra az OTP-nél közölték, hogy nem jogosultak az emelt összegű kedvezményre, mert csak a szerződéskötéskor hatályos rendeletben megadott összegre tarthatnak igényt. Ezt igazságtalannak érzik, mert épp az emelt összegért vállalták a gyermeket, hogy ezzel is könnyítsék a törlesztést.
10.	OBH 1550/2005. számú ügyben a panaszos azért kérte a segítségemet, mert a „szocpol” támogatás iránti kérelmét a bank be sem fogadta, mivel akkor vásárolták meg az új lakásukat, amikor még a korábbi lakának is a tulajdonosai voltak. Az Országos Lakás és Építésügyi Hivatal (OLÉH) elnöke a megkeresésemre kifejtette, hogy a bank a jogszabálynak megfelelően járt el, és a panaszos nem jogosult a lakásépítési kedvezményre.
11.	OBH 1939/2005. Diszkriminatívnak, alkotmányos jogait sértőnek tartotta a panaszos a kormányrendelet azon rendelkezését, hogy használt lakás vásárlása esetén feleannyi támogatásra jogosultak, mintha új lakást vásárolnának, úgy érzi, ezáltal az ő gyermeke a jogalkotó szemében kevesebbet ér.
12.	OBH 1981/2005. számú ügyben azt sérelmezték, hogy a bankok tájékoztatása szerint az emeletráépítésnek minősülő önálló lakás kialakításához nem vehető igénybe a lakáscélú állami támogatás. Az esélyegyenlőséget sértőnek tartja, hogy a „szocpol” függ az életkortól és az építeni szándékozott új lakás típusától.
13.	OBH 2046/2005. Az egyedülálló, gyermektelen panaszos 2005-ben tölti be a 30. életévét, és sérelmesnek tartja, hogy semmilyen lakáscélú állami támogatásra nem jogosult.
14.	OBH 2074/2005. számú ügyben a panaszos azt kifogásolta, hogy nem kaphat lakásépítési támogatást, akinek haszonélvezettel terhelt ingatlan van a tulajdonában.
15.	OBH 2114/2005. Azt kifogásolták, hogy a Kormányrendelet alapján alkotott önkormányzati rendeletre hivatkozással az önkormányzat bizottsága megtagadta a haszonélvezettel terhelten vásárolt ingatlan esetén az önkormányzati támogatást.
16.	OBH 2382/2005. A két gyermekét egyedül nevelő rokkantnyugdíjas egy - a sajtóban megjelent - kormányzati nyilatkozat megerősítését kérte. A cikkben nyilatkozó OLÉH szakmai főtanácsadó szerint „a félszocpol nem csak a fészekrakóknak jár. Vagyis nem csak a 35 éveseké a világ. Hanem minden magyar állampolgárnak, aki használt lakást vesz, vagy azt bővíti, korszerűsíti, sőt mozgássérültként akadálymentesíti, s ehhez hitelt igényel. Feltéve persze, hogy korábban még nem vette igénybe a szociálpolitikai támogatást, hisz ez az életben csak egyszer jár.”
17.	OBH 2389/2005. A panaszos sérelmezte a felvett lakáscélú állami támogatások átjegyeztetésének nehézkességét egy – a korábbi tulajdona helyett vásárolt – másik ingatlanra.
18.	OBH 2454/2005. A panaszos előadta, hogy 2002 decemberében, amikor lakáshitelt vett fel, a banki ügyintéző arról tájékoztatta, hogy nincs jogszabályi lehetőség a „megelőlegező kölcsön” nyújtására. A gyermekük megszületése után viszont már arról tájékoztatta őket a bank, hogy a kedvezményekre csak szerződéskötéskor érvényben levő szabályok és mérték alapján jogosultak. Ezt sérelmesnek tartja, mivel a támogatás összege időközben négyszeresére emelkedett.
19.	OBH 3089/2005. A panaszos csalódottságát fejezte ki a „fészekrakó-programban”, illetve a lakástámogatási kormányrendeletben az igényjogosultak korhatárára vonatkozó előírások miatt. Előadta, hogy 28 éves és nem rendelkezik ingatlannal, házastársa viszont 39 éves, így nem vehetik fel a fészekrakó hitelt. Kifogásolta, hogy csak abban az esetben kaphatná meg a támogatást, ha elválna, és a támogatást, mint „gyermekét egyedül nevelő anya” igényelné.
20.	OBH 3317/2005. A panaszos szintén az emeletráépítés és a tetőtérbeépítés fogalmának nem egyértelmű elhatárolása miatt kérte ügyének kivizsgálását. 

II. Rész

Érintett alkotmányos jogok
A Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
15. § A Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét.
16. § A Magyar Köztársaság különös gondot fordít az ifjúság létbiztonságára, oktatására és nevelésére, védelmezi az ifjúság érdekeit.
17. § A Magyar Köztársaság a rászorulókról kiterjedt szociális intézkedésekkel gondoskodik.
67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges. (3) A családok és az ifjúság helyzetével és védelmével kapcsolatos állami feladatokat külön rendelkezések tartalmazzák.
70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. (2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.

Alkotmánybírósági határozatok
Az Alkotmánybíróság több döntésben megállapította, hogy a célszerűség hiánya a szabályozásban, illetve a rossz vagy igazságtalan jogi szabályozás önmagában nem alkotmányossági kérdés, így az Alkotmánybíróságnak nincs hatásköre e kérdések érdemi vizsgálatára. Célszerűségi vagy igazságossági problémák önmagukban a törvényalkotó politikai felelősségének kérdésköréhez tartoznak. (26/1993. (IV. 29) AB hat.)
A (lakásügyi) kérdésben sok félmegoldás és szükségszerűnek tűnő, de utóbb elhamarkodottnak bizonyult intézkedés született, s alkotmányossági követelményeket azokkal szemben érvényesíteni egyre nehezebb. Nem lehet álláspontom szerint közteherként a lakosságra terhelni olyan intézkedések terheit, amelyek ilyen vagy olyan, egyébként alkotmányos szempontból bizonyos rétegeket vagy egyedeket kedvezményeznek, hanem az intézkedések terhét a közteherviselés és az egyenlő elbírálás alkotmányos szempontjai szerint mindenkor a kedvezményezettel kell, legalábbis a juttatás értékéig, viseltetni. (Dr. Zlinszky János alkotmánybíró különvéleménye az 57/1994. (XI. 17.) AB határozat mellett.)

III. Rész

A vizsgálat során megkeresett szervek

Bankok
Az OBH 1174/2003. számú jelentésemben tett ajánlásom pénzügyminiszter által történt elutasítását követően 2004 júniusában levélben kerestem meg öt lakáshitelezéssel foglalkozó bankot, hogy tájékoztassanak a lakáshitelezéssel kapcsolatos gyakorlatukról, a kérelmek elutasításának statisztikai adatairól, az esetlegesen felmerült jogértelmezési problémáikról, illetve általános tapasztalataikról. A bankok válaszaiból az alábbi általánosítható következtetéseket vontam le:
•	A bankok is gyakran szembesülnek jogértelmezési problémákkal, és arra tekintettel, hogy az állami támogatások lehívására csak akkor jogosultak, ha annak kifizetése kapcsán utólag sem merülhet fel aggály, így általában a jogszabály szűkebb értelmezést választják.
•	Az ügyfeleik gyakran hiányolják a mérlegelés lehetőségét, különösen akkor, ha valamely jog megállapítása vagy elutasítása csak egyes paramétereken - néhány centiméteren, vagy néhány napon - múlik.
•	Egyes bankok visszaigazolták az OBH 1286/2004. számú ügyben felvetett ellentmondást az emeletráépítés és a tetőtérbeépítés fogalmi elhatárolása körében, és az új lakás fogalmának megfelelő definiálását kérték.
•	Számos további fogalom egyértelműbb körülírását is javasolták. Ilyen volt a „meglévő lakás” esetében a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvényben lakásnak nem minősülő szükséglakás elbírálásának mikéntje, illetve annak egyértelmű meghatározása, hogy a Kormányrendeletben nem szabályozott fogalmakra melyik jogszabály által adott értelmezés az irányadó.
•	Az egyik bank részéről felmerült ugyan az a kérdés, amelyet az országgyűlési biztos az OBH 1156/1998. számú jelentésében már 2000. április 10-én szintén vizsgált és kezdeményezte a lakástámogatási rendelet olyan módosítását, amely az örökbefogadott gyermekek esetében is lehetővé tenné a hitelszerződést követően született gyermekek ügyében követendő eljárás alkalmazását.
•	Jogbizonytalanságot okoz a méltányolható lakásigény mértékének meghatározása körében a telekár kérdésének nem egyértelmű megállapítása.
•	A bankok az említetteken túl számos jogértelmezési problémáról tájékoztattak, amelyek részletes elemzése azonban túlmutat a jelen vizsgálat keretein, így valamennyiről nem áll módomban beszámolni. Azok többségét azonban a bankok közvetlenül eljuttatták az illetékes állami szerveknek.

Országos Lakás- és Építésügyi Hivatal
Az Országos Lakás- és Építésügyi Hivatal (OLÉH) a http://www.oleh.hu/ című internetes honlapján így mutatkozik be: „A Hivatal a Kormány irányítása és a regionális fejlesztésért és felzárkóztatásért felelős tárca nélküli miniszter felügyelete alatt álló országos hatáskörű államigazgatási szerv. A Hivatal készíti elő a lakás- és építésügy átfogó stratégiai fejlesztési javaslatait, elősegíti a lakáshoz jutás, a lakásépítés és lakásfenntartás, valamint az építészeti és épített környezeti kultúra fejlődését, fejlesztését. Az OLÉH végzi a lakás- és építésügyet érintő jogszabályalkotás előkészítésével és annak gyakorlati alkalmazásával kapcsolatos feladatokat. A Hivatal ellátja a lakástámogatásra fordított költségvetési források, lakásügyi célelőirányzatok, valamint az építésügy fejezeti kezelésű célelőirányzat szakmai előkészítésével és működtetésével kapcsolatos feladatokat.”
Az OLÉH, mint országos hatáskörű államigazgatási szerv felelős tehát a kormány lakás- és építésügy átfogó stratégiai fejlesztési javaslatainak előkészítéséért, a lakáshoz jutás, a lakásépítés és lakásfenntartás, valamint az építészeti és épített környezeti kultúra fejlődésének, fejlesztésének elősegítéséért, továbbá a lakás- és építésügyet érintő jogszabályalkotás előkészítéséért. 
E hatáskörére tekintettel megkerestem az OLÉH elnökét annak érdekében, hogy a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény módosítása tervezetének előkészítésében felajánljam az országgyűlési biztosokhoz benyújtott panaszokkal kapcsolatos tapasztalatainkat, de a hivatalvezető a levelében közölte, hogy „A tervezet jelenleg szakmai-közigazgatási egyeztetés alatt áll, amely munkafolyamatnak ebbe a fázisába az állampolgári jogok országgyűlési biztosát sajnos nem tudjuk bevonni.” Mindezek alapján az OLÉH és a kormányzat terveit az Internetes honlapon megjelentetett információk alapján igyekszem feltárni:
Az OLÉH a fenti internetes honlapján Lakáshelyzet – Lakáspolitika; Gondolatok a Kormány 2005. évi lakáspolitikai intézkedéseihez címmel kiadott tájékoztatójában rövid történeti áttekintést adott: „A lakáspolitika napjaink egyik legérzékenyebb, legátpolitizáltabb területe. Nem véletlenül: a lakás – a lakhatás – a rendszerváltást megelőzően szinte állampolgári jogon „járt”, a lakáshelyzet költségvetési pénzekből történő finanszírozása pedig a köztudatban ma is „elvárás” az állammal szemben. A rendszerváltó országok rendkívül leromlott lakásállományt – vele együtt rendkívüli problémahalmazt – kaptak örökségül. Magas az alacsony komfortfokozatú, műszakilag leromlott állapotban lévő épületek száma, ahogy tipikusnak tekinthető az is, hogy a városi épületek külső és belső karbantartása, állapotuk szinten tartása évtizedeken keresztül nem történt meg.
A ’90-es évtized a lakáspolitika szempontjából meglehetősen defenzív időszaknak tekinthető.
•	Az önkormányzati lakások tömeges privatizációja mélyítette az ellentmondásokat. A tulajdonlás kezdeti öröme mellett rövid időn belül szembesítette az új tulajdonosokat a rossz műszaki színvonalból eredő problémákkal, hiszen az olcsó vételárral a felújítások kényszere is együtt járt. A felújítások tömeges, a pénzhiányból eredő elmaradása tovább rontotta az épület állomány állagát.
•	Csökkentek, illetve leértékelődtek az állam lakástámogatások, az új lakások építése rendkívüli módon visszaesett.
A 2000-ben elindított állami lakástámogatási rendszer négy év alatt 19 ezerről 35 ezerre növelte az évenként átadott lakások számát, ezzel nagy lépést tett a felhalmozódott mennyiségi és minőségi lakáshiány enyhítésére, a leromlott lakásállomány frissítésére.”

IV. Rész

Az egyes panaszok vizsgálatának megállapításai

1. Az OBH 1174/2003. számú ügy panaszosa még a Kormányrendelet hatályba lépését megelőzően benyújtott jelzálog-hitel szerződése ügyében kifogásolta, hogy nem kapott megfelelő tájékoztatást sem az eljáró banktól, sem az állami szervektől a hitelezési gyakorlatról. Az ügy széleskörű vizsgálata alapján megállapítottam, hogy alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot okoz az a körülmény, hogy a bankok által az ügyfelekhez eljuttatott termékismertetők, üzletszabályzatok nem kellő részletességgel tartalmazzák a kölcsönökhöz kapcsolódó állami támogatások igénybevételére vonatkozó feltételeket, és ezzel akadályozzák az ügyfeleket a jogaik érvényesítésében. Ezen túlmenően a jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot is okoz, ha a jogalkotó nem biztosít jogorvoslati lehetőséget a lakáscélú támogatások igénylőinek, hanem a bankokra bízza az állami támogatások elbírálását.
Tekintettel arra, hogy a jelentésemben feltárt visszásságokra máig sem született megnyugtató megoldás, ismételten felhívom a figyelmet a visszásságokra.

2. Az OBH 1286/2004. számú ügyben az emeletráépítés és a tetőtérbeépítés fogalmi elhatárolása körül keletkezett ellentmondásra már 2003. decemberében felhívtam az érintett, majd 2004. márciusában az eljáró bank figyelmét. Részben ennek tudható be, hogy a kormány a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet módosításáról szóló 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet 3. §-ában újrafogalmazta az „új lakás” szó értelmezését, mely szerint: „9. új lakás: az alapozási munkáktól kezdődően teljes egészében újonnan épített, illetőleg emeletráépítéssel, vagy tetőtér-beépítéssel nem családi vagy ikerházon megvalósuló, a lakhatás feltételeinek a vonatkozó jogszabályi követelmények szerint megfelelő lakóegység, amely elkészültét követően használatbavételi vagy fennmaradási engedély köteles. A jogszabály módosítása egyértelművé tette, hogy a panaszos jogosult lenne a támogatás igénybevételére, ha e szabályt nem csak a hatályba lépését követően benyújtott igények esetén kellene alkalmazni.
Ez az ügy is megerősít abban a meggyőződésemben, hogy az egyes panaszok kapcsán feltárt ellentmondások tisztázása minden résztvevő közös érdeke, és erre minél korábban kerül sor, annál több állampolgár mentesül attól, hogy a lakásépítése, vásárlása előre nem látható okok miatt hiúsul meg.

3. Az OBH 3188/2004. számú ügyben a panaszos kifogása megalapozott, mert a jogszabály nem egyértelmű, amikor nem tesznek különbséget a közművesített, és a közművesítetlen telkek között. A Kormányrendelet 3. § (4) bekezdése kimondja, hogy: „Méltányolható a lakásigény, ha a lakás telekárat nem tartalmazó építési költsége (vételi ára) az ugyanolyan szobaszámú lakásoknak a regionális fejlesztésért és felzárkóztatásért felelős tárca nélküli miniszter által a Magyar Közlönyben közzétett építési átlagköltségét nem haladja meg.” A méltányolható lakásigény ilyen korlátozása nem csupán a luxuslakások esetében zárja ki az állami támogatást, de közvetve az ingatlanárak emelkedésével szemben is fékezőleg hat. A Kormányrendelet 45. § (4) bekezdése azonban - ideiglenes szabályként – kimondja, hogy „A 3. § (4) bekezdésében meghatározott építési átlagköltségekre a regionális fejlesztésért és felzárkóztatásért felelős tárca nélküli miniszter közleményének kiadásáig a Pénzügyminisztériumnak a 106/1988. (XII. 26.) MT rendelet alapján a Pénzügyi Közlöny 2001. évi 1. számában megjelent közleményét kell alkalmazni.” 
A regionális fejlesztésért és felzárkóztatásért felelős tárca nélküli miniszternek azon mulasztása, hogy az építési átlagköltséget 2001-óta nem tette közzé, olyan következménnyel járt, hogy még napjainkban is csak a több mint 4 éve megállapított átlagárak alatti költségvetésű építkezésekre, vagy lakásvásárlásokra igényelhető a támogatás. Ez különösen annak ismeretében ellentmondásos, ha figyelembe vesszük, milyen mértékű árnövekedést előidéző változások történtek az elmúlt két évben, és milyen további költségnövekedés várható, ha az építtetőknek valamennyi tevékenységről számlát kell kiállítaniuk.

4. A bank a jogszabálynak megfelelően járt el az OBH 4478/2004. számú ügyében, és alkotmányos jogot nem érintett, mivel a Kormányrendelet 4. §-a öt évben határozza meg azt az időtartamot, amelyen belül az igénylő által értékesített lakás eladási árát is a rendelkezésére álló anyagi eszközként kell számításba venni. A jogszabály az állampolgár számára előre látható volt, mivel már a lakáscélú támogatásokról szóló 106/1988. (XII. 26.) MT rendelet 1. § (6) bekezdése is úgy rendelkezett, hogy: „A méltányolható lakásigény kielégítése céljából támogatásokat csak akkor lehet nyújtani, ha a kedvezményezett a rendelkezésére álló anyagi eszközöket a vételár, az építési költség kiegyenlítésére felhasználja. A kedvezményezett rendelkezésére álló anyagi eszközként kell számításba venni a korábban értékesített lakásának eladási árát, csökkentve az azt terhelő és visszafizetett önkormányzati és munkáltatói támogatás, valamint a kiegyenlített lakáscélú pénzintézeti hitel összegével.” A panaszos - kellő gondosság esetén - a jogszabály ismeretében adhatta el a korábbi lakástulajdonát, így annak jogi következményeivel 5 éven belül számolnia kellett.
Tekintettel arra, hogy az állam a támogatást alapvetően a családok első lakásának megszerzéséhez nyújtja, és e támogatás nem alanyi jog, annak feltételeit az állam a nemzetgazdaság teherbíró képességének függvényében állapíthatja meg. A kedvezmények mértékének, a támogatás igényléséhez megszabott feltételeknek a meghatározásában a kormányzatot nagyfokú szabadság illeti meg. A kormányzat gazdaságpolitikai döntései – amennyiben azok az állampolgárok számára kiszámíthatóak, előre láthatóak és szerzett jogokat nem sértenek – nem hozhatók összefüggésbe alkotmányos jogokkal.

5. A panaszos kifogása az OBH 4494/2004. ügyben megalapozott, mert a Kormányrendelet deklarált céljával ellentétes az olyan jogalkalmazási gyakorlat, amely az eljárás során kizárólag a jogszabály szövegét és nem annak szellemét alkalmazza, de a 26/1993. (IV. 29) AB határozatra figyelemmel le kell szögeznem, hogy a Kormányrendelet egyes rendelkezéseinek célszerűtlensége önmagában nem alkotmányossági kérdés. Az országgyűlési biztosnak ezért nincs hatásköre e kérdések érdemi vizsgálatára. „Célszerűségi vagy igazságossági problémák önmagukban a törvényalkotó politikai felelősségének kérdésköréhez tartoznak.”
Mindezek alapján csupán felhívom a jogalkotó figyelmét, hogy a Kormányrendelet egyes túl szigorú szabályai a jogszabály céljának megvalósulását veszélyeztetik.

6. Az OBH 4655/2004. számú ügyben hozzám forduló - a megelőlegezett szociálpolitikai kedvezmény kamatos visszafizetésére kötelezett - házaspár kérelméhez hasonló tárgyú OBH 1156/1998. és az OBH 4549/2003. számú jelentésekben az országgyűlési biztos már kifejtette álláspontját. Eszerint „maga a lakáscélú támogatásokról szóló rendelet keletkeztet olyan állampolgári igényeket, amelyek teljesítése - nem csupán anyagi okokból - az adósok érdeke is, és annak meghiúsulása - a várt gyermekszületés elmaradása - általában az állampolgárok számára is hátrányos, és előre nem látható.”
A Kormányrendelet módosításáról szóló 229/2002. (XI. 7.) Korm. rendelet 2002. december 1-jén hatályba lépett módosítása vezette be az 5/A. § (1) bekezdésében újra a gyermeket vállaló fiatal házaspárok számára a „megelőlegező kölcsönt”. A 24. § (5) bekezdése szerint: „Ha a korábban hatályban volt rendeletek alapján a fiatal házaspár kérelmére a születendő gyermekre tekintettel a kedvezményt a hitelintézet önálló kölcsönként előlegezte meg, és a gyermek azért nem születik meg, mert a házastársak egyike elhunyt, vagy a gyermek megszületését a házastársak egyikének legalább 67%-os mértékű megrokkanása következtében nem vállalták, vagy a gyermek a terhesség 26. betöltött hetét követően halva születik, és a kölcsöntartozás kiegyenlítésére megállapodás még nem jött létre, a folyósító hitelintézethez benyújtott kérelemre a tőketartozást a központi költségvetés fizeti ki az adós helyett. A kérelmet a megelőlegezésről szóló szerződésben vállalt határidő leteltét követő 60. napig lehet benyújtani.”
Az állam a megelőlegező kölcsönt mintegy „eredmény-kötelem” alapján nyújtja azoknak, akik gyermekek nevelését vállalják, és csupán szűk körben ad felmentést a vállalt gyermekek meg nem születése esetén előírt kamatos visszafizetési kötelezettség alól. Megállapítható ugyanakkor, hogy amennyiben egy házaspárnak akár csak az egyik vállalt gyermeke nem születik meg, úgy a korábban támogatásként kapott összeg a felvétel időpontjától 6 évre visszamenőleg számított kamattal olyan terhet jelent az egész családnak, hogy akár hajléktalanná is válhat, ha jövedelmi viszonyai nem engedik meg, hogy a felvett támogatás többszörösét fizessék vissza.
Mindezek alapján megfontolásra javaslom, hogy a Kormányrendelet 24. § (5) bekezdésében nevesített kimentési okokon túl a jogalkotó e szabály rendeltetését – az állampolgárok ösztönzését a több gyermek vállalására, és a fizetési fegyelem fenntartását – továbbra is szem előtt tartva a megelőlegező kölcsön visszafizetésére kötelezettek számára az utólagos meddővé válás orvosilag igazolható eseteiben kedvezőbb feltételeket - alacsonyabb kamatot, vagy a kamatnak csak a teljesítési határidő lejártától való számítását – írja elő.

7. Az OBH 5295/2004. számon iktatott ügyben a panaszos nem saját ügyével fordult a biztoshoz, hanem igazságossági problémákra hívta fel a figyelmet annak kapcsán is, hogy a kormányzat ismét a „panel-program” bővítését tervezi. Az általa feltett kérdés a nagyvárosi és a vidéki lakosság állami támogatásra jogosultságának különbségére mutatott rá.
E beadvány kapcsán is a 26/1993. (IV. 29) AB határozatra figyelemmel állapítottam meg, hogy az országgyűlési biztosnak e kérdések érdemi vizsgálatára nincs hatásköre, mert „(...) a célszerűségi vagy igazságossági problémák önmagukban a (jog)alkotó politikai felelősségének kérdésköréhez tartoznak.”

8. A bank az OBH 5688/2004. számú ügyében is a jogszabálynak megfelelően járt el, amikor nem fizette ki a gyermekek után járó kedvezményt a kétlakásos ház építésébe kezdő igénylőnek. A Kormányrendelet alapján egy családnak csak egy lakástulajdon esetén adható támogatás.
A panasz vizsgálata alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot nem tárt fel.

9. Az OBH 6357/2004. számú panasz azt igazolja, hogy a gyermeket vállaló fiatal házaspár – sok másik házaspárral, és más igénylővel együtt – nem ismerte a Kormányrendelet azon előírását, hogy a módosítások jellemző módon csak az annak hatálybalépését követően benyújtott hitelkérelmekre alkalmazhatók. A gyermekvállalásról csupán a sajtóban megjelent hírek alapján hoztak döntést. Sok állampolgár akkor szembesült a jogszabály tényleges tartalmával, amikor a banktól megkapta az elutasító iratot. 
A jogszabályok ismeretének hiánya nem mentesíti az állampolgárt a jogi felelősség alól, azonban az állam köteles mindent megtenni, hogy a jogszabályok az állampolgárok számára érhetőek, világosak és előre látható legyenek, továbbá minden rendelkezésére álló eszközt igénybe kell vennie a jogszabályok minél szélesebb körű megismertetése érdekében.
Tekintettel arra, hogy a kormány előkészítette az „elektronikus információszabadságról” szóló törvény tervezetét, amely a jövőre nézve biztosítja a jogszabályok ingyenes megismerésének lehetőségét, a jogszabályok nyilvánossága érdekében intézkedést nem kezdeményezek.

10. Az OBH 1550/2005. számon érkezett panaszban is az OBH 4494/2004. számon már említett problémához hasonló ügyben kérte a segítségemet a panaszos, mert a bank be sem fogadta a lakásépítési támogatás iránti kérelmét, mivel úgy vásárolták meg az új lakásukat, hogy a korábbi lakásuk eladásakor a teljes vételár kifizetéséig „tulajdonjog fenntartást” kötöttek ki. Az OLÉH elnöke a megkeresésemre kifejtette, hogy a bank a jogszabálynak megfelelően járt el, mert a panaszos így nem jogosult a lakásépítési kedvezményre. A bank és az OLÉH elnöke is jól idézte a jogszabály szövegét, mert jogalkalmazók lévén nem vizsgálhatták a jogszabály célját, és nem vethették azt össze más – magasabb szintű – jogszabályok előírásaival. 
A panaszos - a lakáspiac jelenlegi helyzetére jellemző módon - többszereplős adásvétel útján úgy vásárolt egy új – még befejezetlen - lakást, hogy a vételár kifizetéséhez a vevője is hitelt igényelt, és annak „átfutásáig” kötöttek ki a tulajdonjog fenntartását. A bank a hiteligényt befogadta, de az adásvételi szerződés széljegyeztetése ellenére megtagadta a lakásépítési támogatást, mert a hitelszerződés pillanatában még a nevükön volt az eladott ingatlan is.
A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 368. §-a következőképpen rendelkezik az adásvétel körében a tulajdonjog fenntartásról: (1) „Az eladó a tulajdonjogot csak a szerződés megkötésekor, írásban és legfeljebb a vételár teljes kiegyenlítéséig tarthatja fenn. (2) A vevő a tulajdonjog-fenntartás hatályossága idején a dolgot nem idegenítheti el, és nem terhelheti meg. Ez a szabály harmadik személy jóhiszeműen és ellenérték fejében szerzett jogát nem érinti. (3) Az ingatlan vevője - ha a tulajdonjognak az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzése előtt birtokba lép - ennek napjától kezdve szedi a dolog hasznait, viseli terheit és azt a kárt, amelynek megtérítésére senkit sem lehet kötelezni.”
A tulajdonjog fenntartást tehát érvényesen csak a szerződés megkötésekor, írásban és legfeljebb a vételár teljes kiegyenlítésig lehet kikötni. A vételár teljes kifizetését követő időszakra érvényesen a tulajdonjogot nem lehet fenntartani. Ha a vevő a szerződésben meghatározott határidő előtt fizeti meg a vételárat, vagy annak hátralékát, akkor a tulajdonjog fenntartása a teljesítés időpontjától hatálytalanná válik. Az adásvételi szerződés alapján a vevő a tulajdonjog ingatlan-nyilvántartási bejegyzését a vételár teljes kifizetése előtt nem követelheti, a tulajdonjog fenntartással történő eladás ténye azonban a tulajdoni lap III. részére bejegyezhető. A tulajdonjog fenntartása az adásvétel tárgyára elidegenítési és terhelési tilalmat keletkeztet. A vevő az ingatlan tulajdonjogát a vételár teljes megfizetésig nem szerzi meg. Mindez az adásvétel biztonságosabb bonyolítását biztosítja. Miután a lakásvásárlás nem hasonlítható össze egyéb használati tárgyak vásárlásával, így annak bonyolultsága, időigényessége, a vételár gyakran hitelből történő megfizetése közismert és szükségszerű.
A polgári jogi szabályozással párhuzamos szociális és pénzügyi (közjogi) szabályokkal és feltételekkel a jogalkotónak nyilvánvalóan az volt a célja, hogy a kedvezményt igénybevevő családnak egyszerre csak egy lakása legyen. Ezzel a megfogalmazással azonban együtt jár az a gyakorlat, melyet a fenti bank is követett a jogszabályi rendelkezésnek megfelelően. Pedig a szabályozás célja nyilvánvalóan nem az volt, hogy kizárja a lakásukat már eladott, de a teljes vételárat még át nem vett családok lakásépítési kedvezményhez jutását.
A szociálpolitikai kedvezménnyel kapcsolatos szabályozás alkotmányosságát vizsgáló 731/B/1995. AB határozat mellett közzétett alkotmánybírói különvélemény szerint az államnak nincs alkotmányos kötelezettsége a sokgyermekes családok lakásépítésének támogatására, legalábbis ilyen címen senkinek sincs alanyi joga meghatározott támogatást nyújtó jogszabály meghozatalának követelésére. Az Alkotmány 15., 16., 17. § -ai, a 66. § (2) bekezdése és a 67. § is felhívhatók annak bizonyítására a 70/E § mellett, hogy az államnak politikai felelőssége és feladata a családok biztonságáról, létfeltételei megteremtéséről való gondoskodás és a családokat, legalábbis a többi polgárhoz hasonló esélyekhez kell segíteni. Ezen alkotmányos feladat megoldására azonban a jogalkotó mozgásszabadsága nagy.
Ha azonban egy jogszabály egymással ellentétes szakaszai – mint a tárgyalt esetben - lehetetlenné teszik a jogszabály céljának megvalósulását, úgy az súlyosan sérti a jogbiztonság alkotmányos követelményét. A tulajdonjog fenntartással történő eladás esetén „függő jogi helyzet” áll elő, az eladó már nem tulajdonos, mivel a tulajdonjoga csak biztosítéki jellegű üres jog, a vevő viszont még nem tulajdonos. Ez esetben az alkotmányosan helyes eljárás az lenne, ha a szociális kedvezmények odaítélése terén is ilyen „függő jogi helyzet” állna elő. Azaz, a kérelem már befogadható, elbírálható, de a támogatás ténylegesen csak akkor folyósítható, ha a fenntartott tulajdonjogot törölték, és ezt a kérelmező igazolja.
Mindezek alapján megállapítottam, hogy a hatályos szabályozás és az ezen alapuló joggyakorlat a jogbiztonsággal, a gyermekek jogaival és a szociális biztonsághoz fűződő jogokkal összefüggésben visszásságot okoz.

11. Az OBH 1939/2005. számon iktatott ügyben a panaszos diszkriminatívnak, alkotmányos jogait sértőnek tartotta, hogy a Kormányrendelet használt lakás vásárlását nem az új lakást vásárolókkal azonos mértékben támogatja.
A lakáscélú támogatásokról szóló 106/1988. (XII. 26.) MT rendelet még csak az új lakás építésére, és vásárlására biztosított állami juttatásként vissza nem térítendő lakásépítési kedvezményt. A lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet módosításáról szóló 138/2001. (VII. 31.) Korm. rendelet 2001. augusztus 1-jétől bevezetett szabályai tették már lehetővé a támogatás 50 %-ának igénylését használt lakás vásárlása esetében is, de csak akkor, ha a három vagy több gyermeket eltartók a már tulajdonában lévő lakás helyett nagyobb használt lakást kívántak vásárolni.
A 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet módosította úgy a Kormányrendeletet, hogy az un. „félszocpolt” a fiatalok otthonteremtési támogatására jogosultak is igényelhetik.
A lakáscélú állami támogatásokról szóló jogszabály fő céljának azonban továbbra is az új lakások építésének támogatását kell tekinteni, hiszen amennyiben a használt lakások forgalmát az újakéval egyenlő mértékben támogatná, azzal nem növekedne a lakások száma, csupán a kereslet, amely az ingatlan árak emelkedését eredményezi. Ezzel viszont az állampolgárok lakásszerzési esélyei tovább csökkennének.
A lakásvásárlási támogatás mértéke, és a kedvezményezettek körének nagysága alapvetően közgazdasági kérdés, és a nemzetgazdaság teherbíró képességének a függvénye. Az állami költségvetésből erre a célra fordítható összeg meghatározására a jogalkotó nagyfokú szabadsággal bír, mert a hivatkozott alkotmányos jogokból a támogatás összegére, illetve a jogosultak körének meghatározására vonatkozó alkotmányos kötelezettség nem állapítható meg.
A kedvezményt igénybevevők közötti ilyen különbségtétel tehát nem minősül diszkriminációnak, és a jogegyenlőséget sem csorbítja, mert a jogalkotó nem egy azonos helyzetben lévő (homogén) társadalmi csoport tagjai között tesz indokolatlanul különbséget, hanem a pozitív diszkriminációval azt a társadalmi csoportot segíti, amely a társadalom számára hasznos célra, új lakások építésére, vagy építtetésére használja fel a támogatást.

12. Az OBH 1981/2005. számú ügy panaszosa a már említett OBH 1286/2004. számú ügyben elemzett emeletráépítés és tetőtérbeépítés fogalmi elhatárolása körüli vitás helyzetet rendező 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet hatályba lépése után jelezte panaszát. Esetében a bankok a lakásépítési kedvezményt a 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet 3. §-ában megfogalmazott „új lakás” szó megfelelő értelmezése ellenére a Kormányrendelet 5. § (2) bekezdésének a./ pontjában foglaltak alapján - A kedvezmény a következő célokra nyújtható: új lakás felépítése, a családi vagy ikerház emeletráépítésnek nem minősülő tetőtér-beépítésének a kivételével – utasította el. A panaszos által közöltek alapján feltételezhető, hogy a bankoknak a jogszabályról szóban adott tájékoztatása félreértésen alapult. Az ügy részletei az írásos tájékoztatás hiányában nem állapíthatóak meg, így csupán arra hívom fel a figyelmet, hogy a jogszabálynak a „kivétel a kivétel alól” előírásai egyszerűbben fogalmazva mindenki számára érthetővé válnának.
Ez a panasz is azt igazolja, hogy a nem egyértelmű jogszabályok, illetve az azzal kapcsolatos, ugyancsak félreértelmezhető tájékoztatás a jogbiztonság elvét sérti, mert emiatt családok lakásépítése, vásárlása hiúsulhat meg.

13. Az OBH 2046/2005. ügyben a diszkrimináció gyanúját felvető kérdésre az OBH 1939/2005. számon már kifejtett megállapításokat ismételhetem meg.
A 11. pontban kifejtett ismérvek szerint nem minősül diszkriminációnak, ha az állam, a kormány a lakásvásárlási támogatás kedvezményezettjei körének meghatározásakor a nemzetgazdaság teherbíró képességének függvényében azt a társadalmi csoportot segíti, amely a társadalom számára az egyik leghasznosabb célt, a gyermeknevelést vállalja.

14. Az OBH 2074/2005. számú ügy panaszosa azt kifogásolta, hogy nem kaphattak lakásépítési támogatást, mivel olyan haszonélvezettel terhelt ingatlan van a tulajdonukban, amelynek csak felét örökölték, a másik részét kivásárolták az örököstárstól.
A Kormányrendelet 2. § (4) bekezdése szerint: „A (2) bekezdésben foglaltaktól eltérően közvetlen támogatás akkor is igényelhető, ha az igénylőnek, házastársának, élettársának, kiskorú gyermekének, valamint a vele együttköltöző családtagjának
a) együttesen legfeljebb 50%-os tulajdoni hányada van egy olyan lakásban, amely tulajdonközösség megszüntetése vagy öröklés útján került a tulajdonukba, vagy
c) a lakás több mint két éve öröklés vagy ajándékozás jogcímén haszonélvezettel terhelten került a tulajdonába és a haszonélvező bent lakik.”.
A támogatottak körének meghatározásában a jogalkotót nagyfokú szabadság illeti meg, mivel az alkotmányos jogokból nem következik olyan alkotmányos kötelezettség, hogy az állam a jogosultak körét egyre szélesebben határozza meg, és a kedvezményt igénybe vevők számát növelje.
A kedvezményre jogosultság megállapítása gyakran egy-egy olyan pontosan meghatározott paraméter (épületmagasság, alapterület, építési-költség, életkor vagy bizonyos eseményektől eltelt idő) alapján történik, amelynek az egyedi ügy általános megítélése szempontjából nincs döntő jelentősége, (pl.: az örökléstől számított két év eltelte kivárható) de a különbségtétel ennek ellenére nem minősül diszkriminációnak, hiszen a jogalkotó az igénylők között nem indokolatlanul tesz különbséget.

15. Az OBH 2114/2005. ügy panaszosai, a vevő szülei a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet felhatalmazása alapján elfogadott önkormányzati rendeletet, és az annak alapján hozott testületi döntést kifogásolták, mert az önkormányzat arra hivatkozva utasította el az un. helyi támogatás iránti kérelmet, mert a vásárolt ingatlanra a vevő szüleinek holtig tartó haszonélvezetet kötöttek ki, és ez az indokolás szerint „ellentétes a Kormányrendelet szellemiségével.”
A panaszos a döntés és az önkormányzati rendelet kifogásolásakor figyelmen kívül hagyta azt a körülményt, hogy a Kormányrendelet 25 §-ában adott rendeletalkotási felhatalmazás nem jelent egyben támogatási kényszert is. Az önkormányzatok a rendelkezésükre álló forrásoktól függően szabályozhatják a településen élők számára adható lakáscélú helyi támogatások odaítélésének feltételeit. A döntést az önkormányzat erre felhatalmazott bizottsága hozza, mellyel szemben a képviselő-testülethez lehet fellebbezéssel élni.
Az önkormányzat bizottsága a támogatási kérelem elutasításával alkotmányos jogot nem sértett, továbbá a panaszos sem élt még a rendelkezésére álló jogorvoslat lehetőségével, így az állampolgári jogok országgyűlési biztosának beavatkozását igénylő visszásságot nem állapítottam meg.

16. Az OBH 2382/2005. számú ügyben hozzám forduló, munkahellyel nem rendelkező, nehéz anyagi körülmények között, albérletben élő, két gyermekét egyedül nevelő 67 %-os rokkantnyugdíjas panaszos a Reggel című lap 2005. február 22-i számában olvasta, hogy „A félszocpol mindenkinek jár”. A cikkben megszólaltatott „Flitz Péter, az Országos Lakás és Építési Hivatal szakmai főtanácsadója szerint a bankok figyelmét annyira lekötötte a Fészekrakó program, hogy a lakáscélú állami támogatásokról szóló 2001-es jogszabály módosítására, amely szintén február elsején lépett hatályba, senki nem figyelt oda. Ez tartalmazza, hogy a félszocpol nem csak a fészekrakóknak jár. Vagyis nem csak a 35 éveseké a világ. Hanem minden magyar állampolgárnak, aki használt lakást vesz, vagy azt bővíti, korszerűsíti, sőt mozgássérültként akadálymentesíti, s ehhez hitelt igényel. Feltéve persze, hogy korábban még nem vette igénybe a szociálpolitikai támogatást, hisz ez az életben csak egyszer jár”. A lap ugyanezen számában egy másik - Gyakorlatilag föld alá dugták a félszocpolt című - cikk pedig arról számolt be, hogy ”Ez a kormányrendelet annyira a feledésbe merült, hogy még az éber bankok figyelmét is elkerülte. Három hete él szegény jogszabály a föld alatt. Az állam alkot egy szabályt, ami jó a népnek, de a bankoknak néhány milliárdos nyereség mellett nem futhatja arra, hogy alkalmazzák. Inkább elhajtják a jónépet. A dolgos munkájukat felügyelő állami szervnél azt rebesgetik, hozzájuk még nem érkezett panasz, mi közük ehhez?”
A panaszos jelezte, hogy a 1,2 millió forint összegű „félszocpollal” meg tudná oldani lakáshelyzetét. A „félszocpol” fogalma alatt a Kormányrendelet 5. § (5)-(6) bekezdéseiben meghatározott, a lakásépítési kedvezmény („szocpol”) összegének felét kitevő összeget kell érteni. Ennek összege az első gyermek után négyszázötvenezer forint, a második gyermek után hétszázötvenezer forint, a harmadik gyermek után hétszázezer forint, a negyedik gyermek után négyszázezer forint, minden további gyermek esetében százezer forint.
Vizsgálatom annak feltárására irányult, hogy a cikkben foglaltakat valóban az OLÉH szakmai főtanácsadójának nyilatkozata alapján tették-e közzé, továbbá arra, hogy a cikk, illetve a nyilatkozat tartalma megfelel-e a valóságnak.
A lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendeletet (itt: R) 2005. február 1-jei hatállyal módosító 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet előírásai között a 4. § (1) bekezdése rendelkezik arról, hogy 
„Az R. 2. §-a (1) bekezdésének d) és e) pontja helyébe a következő rendelkezések lépnek: [Az 1. § (2) bekezdés a)-c) pontjai szerinti támogatásokat (a továbbiakban: közvetlen támogatások) a (2)-(5) bekezdésben meghatározott feltételekkel]
„d) az 5. § (3) bekezdése és a 9. § szerinti támogatások kivételével lakás bővítéséhez,
e) az 5. § (2) bekezdése d) pontja, valamint az 5. § (3) bekezdése szerinti körben használt lakás vásárlásához”
A módosítás értelmében tehát a közvetlen támogatásokat az alább két körben lehet használt lakás vásárlásához igénybe venni: Az R 5. §-ának (3) bekezdése alapján: 
„Fiatalok otthonteremtési támogatására jogosultak a gyermeke(ke)t nevelő, 35 év alatti házastársak, élettársak vagy egyedülálló személyek a használt lakás vásárlásához szükséges önerő növelése érdekében, amennyiben az ingatlan vételára nem haladja meg Budapesten és megyei jogú városokban a 12 millió forintot, vidéken a 8 millió forintot.”
Az 5. § (2) d./ pontjában foglaltak szerint pedig:
„A kedvezmény a következő célokra nyújtható: (…) a három vagy több gyermeket eltartók vagy együtt költöző eltartott gyermekeik 2001. augusztus 1-jén már tulajdonában lévő lakás értékesítése, és helyette nagyobb hasznos alapterületű és legalább egy lakószobával több szobaszámú, továbbá legalább komfortos lakás vásárlása esetén, ez utóbbi lakóingatlan megvásárlásához, (…)
A fentiekből megállapítható, hogy az újságcikkben foglaltak nem felelnek meg a valóságnak, mert a „félszocpol” nem jár minden magyar állampolgárnak, aki használt lakást vesz, vagy azt bővíti, korszerűsíti, sőt mozgássérültként akadálymentesíti, abban az esetben sem, ha ahhoz hitelt igényel.
A panasz vizsgálata feltárta, hogy a jogszabály előkészítésében szerepet játszó állami szerv nevében nyilatkozó szakértő a jogszabály tartalmát illetően a sajtónak, és általa az állampolgároknak téves tájékoztatást adott. A félrevezető tájékoztatás a jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozott, és a tulajdonhoz való jog sérelmének veszélyét is előidézte. Amennyiben egy állampolgár e sajtóértesülések alapján a „félszocpolban” bízva a lakásvásárlás érdekében olyan költségeket vállal, (mint pl.: a foglaló) amelyek megtérülésére a szerződés meghiúsulása esetén nem számíthat, jelentős anyagi sérelmet szenvedhet, ha csak utólag tudja meg, hogy a jogszabály tényleges tartalma szerint e kedvezményre nem jogosult.

17. A panaszos által az OBH 2389/2005. számú ügyben sérelmezett nehézkes átjegyeztetés a lakáscélú állami támogatások elbírálásához közvetlenül nem kapcsolódik, ezért a bankok tevékenységét e téren nem vizsgálom.
A panasz alkotmányos joggal nem hozható összefüggésbe, így visszásságot nem állapítottam meg.

18. Az OBH 2454/2005. számon iktatott ügyben a panaszos azt kifogásolta, hogy 2002 decemberében még nem vehette igénybe a „megelőlegező kölcsönt”, amikor pedig a gyermekük megszületése után kereste fel a bankot, arról tájékoztatták, hogy az utóbb született gyermeke utáni kedvezményre csak szerződéskötéskor érvényben levő szabályok és mérték alapján jogosultak.
A jogalkotó 2002-ben visszaemelte a jogszabályba a gyermekek megszületését vállaló házaspárok számára a „megelőlegező kölcsönt” lehetőségét, majd annak összegét 2004-ben jelentős mértékben megemelte. A Kormányrendelet módosításait hatályba léptető rendelkezések a jogszabály alapján kötött szerződések feltételeit nem befolyásolják, mivel a módosításokat csupán a hatályba lépésüket követően benyújtott kérelmekre kell alkalmazni.
A jogszabályok visszamenőlegesen sem a jogalanyok hátrányára, sem előnyére nem módosíthatóak, az ellentétes lenne a jogbiztonság alkotmányos követelményével.
A panaszosok számára az utóbb megszületett gyermekük után járó kedvezménynek a szerződéskötés idején hatályban volt mértéke szerint történt beszámítása nem okozott sérelmet, hiszen időközben nem csupán a támogatás mértéke, de az ingatlanárak is jelentősen emelkedtek, így csupán azokkal a családokkal kerültek azonos elbírálás alá, akik 2002-ben a már meglévő gyermekeik után vették igénybe a támogatást.
A panasz alkotmányos joggal nem hozható összefüggésbe, így visszásságot nem állapítottam meg.

19. Egy 28 éves fiatalasszony a „fészekrakó-programban” és a Kormányrendeletben meghatározott alacsony korhatárt kifogásolta az OBH 3089/2005. számú ügyben, mert a férje már 39 éves, így nem jogosultak a fészekrakó hitelre. Visszásnak tartotta, hogy akkor kaphatná meg a támogatást, ha elválna, és azt, mint gyermekét egyedül nevelő anya igényelné.
Figyelemre méltó, amit erről az OBH 2382/2005. számú ügyben már említett újságcikkben olvashattunk: „a bankok figyelmét annyira lekötötte a Fészekrakó program, hogy a lakáscélú állami támogatásokról szóló 2001-es jogszabály módosítására, amely szintén február elsején lépett hatályba, senki nem figyelt oda”. A panaszos beadványából arra lehet következtetni, hogy a lakosság nem tud különbséget tenni a sajtóban fészekrakó programként népszerűsített támogatási forma elemei között.
A fészekrakó program valójában két különböző kormányrendelet által valósult meg. A lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Kormányrendelet módosítását tartalmazó 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet egyik fő eleme a gyermekek után járó állami támogatás, a „szocpol” igénylésének bővítéséről rendelkezik, míg a fiatalok lakáskölcsönéhez kapcsolódó állami kezesség vállalásának és érvényesítésének részletes szabályairól szóló 4/2005. (I. 12.) Korm. rendelet a hitelfelvétel új lehetőségét vezetette be.
A 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet alapján a gyermeke(ke)t nevelő, 35 év alatti házastársak, élettársak vagy egyedülálló személyek használt lakás vásárlása esetén jogosultak a „félszocpolra”. 
A 4/2005. (I. 12.) Korm. rendelet alapján pedig jelenleg azok a 30 év alatti párok, valamint gyermeküket egyedül nevelő 30 év alatti szülők igényelhetnek lakás vásárláshoz állami kezességvállalásos hitelt, ha nincs lakástulajdonuk. Ennek lényege, hogy amíg a többi hitelforma mindegyike legalább 30 %-os önerő igazolását írja elő, az e programban részt venni szándékozó fiataloknak csak az építés bekerülési költsége, vagy a vételár 10 %–át kell igazolniuk, mert a fennmaradó 90 %-ra hitelt vehetnek fel a bankoktól. A hitel mértéke azonban a „félszocpol” igénybevétele esetén sem érheti el a vételár 100 %-át. Természetesen a bankok hitelképességi vizsgálata a törlesztő-részletekhez igazodik, és azt méri fel, hogy a fiatal házasok rendelkeznek-e a havi törlesztő részlet háromszorosának megfelelő nettó havi jövedelemmel. Arra tekintettel, hogy ilyen magas jövedelemmel rendkívül kevés 30 éven aluli házaspár rendelkezik, a kormányzat bejelentette, hogy tervezi a korhatár felemelését. 
Tovább nehezíti a jogszabály átláthatóságát, hogy az 52/2004. (III. 25.) Korm. rendelet tíz hónappal korábban módosította a Kormányrendeletnek a fiatal házasok számára biztosított megelőlegező kölcsönt igénylésének feltételeit úgy, hogy a korábbi 35 éves felső korhatárt 40 évre emelte.
Az Alkotmánybíróság a 11/1992. (III. 5.) AB határozat kimondta, hogy „A jogbiztonság – az Alkotmánybíróság értelmezésében – az államtól és elsősorban a jogalkotótól azt várja el, hogy a jog egésze, egyes részterületei és egyes szabályai is világosak, egyértelműek, hatásukat tekintve kiszámíthatóak és a norma címzettjei számára előre láthatóak legyenek.”
A panasz vizsgálata alapján megállapítottam, hogy a lakáscélú állami támogatásokról szóló kormányrendeletek nem felelnek meg a 11/1992. (III. 5.) AB határozatban megadott jogszabályok alkotmányossági kritériumainak, mert annak egésze, egyes részterületei és egyes szabályai nem teljesen világosak, nem egyértelműek, hatásukat tekintve nem mindig kiszámíthatóak és a norma címzettjei számára előre nem láthatóak.

20. OBH 3317/2005. A panaszos azért nem kapta meg az egy gyermek után járó lakásépítési kedvezményt, mert a családi ház tetőszerkezetének teljes elbontásával és külön bejárattal megépített önálló lakást a hitelt folyósító bank nem emeletráépítésnek, hanem csupán tetőtér-beépítésnek minősítette. A panaszos szerint a lakást csak akkor minősíthette volna a bank tetőtér-beépítésnek, ha az a korábban már létező lakás alapterületének bővítésével az eredeti tetőszerkezet elbontása nélkül történt volna.
Az építtető az önálló lakás - jegyző által kiadott - használatbavételi engedélyét is bemutatta, de a bank az álláspontján nem változtatott.
A panasz rámutat arra az anomáliára, hogy a lakáscélú állami támogatásokra való jogosultságról, az állami pénzek kifizetéséről nem állami szervek döntenek, és nem biztosított a jogorvoslat lehetősége, továbbá, hogy a Kormányrendelet egyes szabályai a jogalkalmazók számára nem teljesen világosak és nem egyértelműek.

V. Rész

A vizsgálat általános megállapításai
A vizsgálat megindítása előtt le kell szögezni, hogy az országgyűlési biztosok a pénzintézetek tevékenységét alapvetően nem vizsgálják, hiszen az általában nem minősül hatósági vagy közszolgáltatói tevékenységnek, de egyes területeken – így különösen a lakáscélú állami támogatások folyósításával kapcsolatos eljárásuk során - hatósági illetve közszolgáltatói feladatokat látnak el, jogokat és kötelezettségeket állapítanak meg, ezért a felsorolt panaszok kapcsán a vizsgálati hatáskörömet állapítottam meg.
A jelentésben foglalt egyedi panaszok vizsgálata a pénzintézetek eljárásában számos alkotmányos joggal összefüggő visszásság gyanúját erősítették meg, főként az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményének sérelmét.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. §-ában foglaltak szerint, „ha az országgyűlési biztos álláspontja szerint az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság valamely jogszabály … fölösleges, nem egyértelmű rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra … jogosult szervnél a jogszabály … módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását”.
Az országgyűlési biztosnak az állampolgári sérelmeket előidéző jogszabályok vizsgálata során is figyelemmel kell lennie azokra a körülményekre, amelyek a jogalkotó mérlegelésére bízzák egyes jogok kereteinek meghatározását. Mindazok a módosítások, amelyek a különböző támogatások igénybevételére jogosultak körét behatárolják, jelentős mértékben érintik a költségvetést, amelyre vonatkozóan az országgyűlési biztos nem jogosult ajánlást tenni.
Az Alkotmánybíróság a lakhatáshoz való alkotmányos joggal összefüggésben már a 64/1993. (XII. 22.) AB határozatában kifejtette, hogy „a törvényhozó viszonylag nagy szabadsággal szabályozhatja a lakásgazdálkodással összefüggő kérdéseket. A lakáspolitika megállapítása, a lakáshoz jutás, a lakásbérlet feltételeinek megállapítása a jogalkotó kötelessége és hatásköre.” 
A Magyar Köztársaság Alkotmányának 17. § -a leszögezi, hogy „A Magyar Köztársaság a rászorulókról kiterjedt szociális intézkedésekkel gondoskodik.” E gondoskodás azonban nem jelenti azt, hogy az állam köteles lenne mindenki számára az igényének és rászorultságának megfelelően lakás vásárlásához támogatást, vagy bérlakást biztosítani. 
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa és a nemzeti és etnikai kisebbségi jogok országgyűlési biztosa 1997-ben arra kérte fel az Alkotmánybíróságot, hogy állapítsa meg, hogy az Alkotmányból levezethető-e a hajlékhoz való jog. Az Alkotmánybíróság a 42/2000. (XI. 8.) AB határozatában leszögezte, hogy az állam – és ennek alapján az önkormányzat – nem köteles minden rászorultnak lakást biztosítani, csupán az élet védelmi kötelezettsége alapján a hajléktalanná vált személyek számára kell – különösen téli időszakban – szállásról gondoskodnia. Ennek ellenére az államnak alapvető érdeke, hogy polgárait a lakáshoz jutásban valamilyen formában támogassa, de az erre fordítható anyagi erőforrások szűkössége miatt a lakáshoz jutás nem lehet alanyi jog.
A lakhatás megoldásának jelenleg két alapvető módját különböztetjük meg: a tulajdonosi és a bérlői lakáshasználatot. Az állam a polgárok lakástulajdon-szerzését a bankok által nyújtott kedvezményes kamatozású hitelekkel, illetve vissza nem térítendő támogatással segíti elő. Sajnálatosan kell azonban megállapítani, hogy az önkormányzatok tulajdonában lévő bérlakások mennyisége jelenleg nem éri el a jogosnak tekinthető igények teljesítésére alkalmas szint töredékét sem. Az államnak ezért, az állampolgárok lakhatásának megoldásában vállalt feladatának megfelelően a bérlakásépítés támogatásával, ösztönzésével arra kell törekednie, hogy a korábbi lakásprivatizációval töredékére csökkent lakásállomány a reális igények kielégítésére alkalmas mennyiségre növekedjen.
Az állam tehát viszonylag nagy szabadsággal rendelkezik annak megítélésében, hogy a lakáshoz jutás támogatásának milyen eszközeivel él. Politikai döntés kérdése, hogy ezen eszközök milyen mértékben szolgálják a népesedéspolitika, a szociálpolitika, illetve a gazdaságpolitika céljait, így ezekre vonatkozó állampolgári igény az alkotmányos jogokból közvetlenül nem vezethető le, ezért azok megítélése nem is tartozik az országgyűlési biztos hatáskörébe.
Az Alkotmánybíróságnak a 11/1992. (III. 5.) AB határozatában kifejtett álláspontja azonban arra készteti a jogalkotót, hogy e politikai döntése során is tartsa tiszteletben a jogbiztonság követelményét, és a norma címzettjei számára tegye világossá, egyértelművé és hatását tekintve kiszámíthatóvá, hogy döntései milyen mértékben szolgálják a népesedéspolitika, a szociálpolitika, vagy a gazdaságpolitika céljait.

VI. Rész

A lakáspolitika változása
Az OLÉH internetes honlapján közzétetteket felhasználva a lakáshelyzettel kapcsolatos tájékoztatóban adott rövid történeti áttekintés néhány gondolattal kiegészítem. Az állam a lakáshoz jutás támogatásának az elmúlt évtizedekben többféle módszerét alakította ki. Nem tartozik e jelentés kereteibe az elmúlt évtizedek lakáspolitikájának teljeskörű elemzése, ezért csupán néhány utalás erejéig térek ki arra, hogy a módszerek mindegyike valamilyen mértékben a szociálpolitika, a népesedéspolitika, vagy a gazdaságpolitika céljait szolgálták.

•	A szociálpolitika
A szocializmus idején a lakáspolitika döntő eleme a szociálpolitikai szempontok erőteljes megjelenítése volt. Csak e szempontnak alávetve érvényesülhetett a tulajdonjog és más polgári jogok is. 
A lakhatás jogát az ’50-es, ’60-as években főként az államosított bérházakban kialakított tanácsi lakások kiutalásával, a magántulajdonban hagyott lakóházakban pedig kényszerbérlők elhelyezésével oldották meg. A ’70-es évektől pedig főként az iparszerű lakótelepek építésével és az önerős építkezések állami támogatásával gondoskodtak a lakásigények kielégítéséről.
A bérlakás-állomány azonban az eltelt évtizedek alatt a tulajdonosi szemlélet hiányának következtében rendkívül leromlott. Az állami tulajdonú épületek kezelői jogát gyakorló ingatlankezelő szervezetek nem kapták meg sem a tulajdonos államtól, sem a bérlők által – a minden bérlakásra egységesen alkalmazott szociális szempontok alapján - fizetett alacsony lakbérekből azt az összeget, amelyre az épületek folyamatos karbantartásához, vagy időszakos felújításához szükséges lett volna. A több évtizedes mulasztás következményeit hárította vissza az állam a korábbi – az épület fenntartásához szükséges összeg töredékét sem megfizető - bérlőkből tulajdonosokká váló lakókra. Ahogy a korábbi bérlők a felújítás költségét is fedező magasabb összegű lakbérek és egyéb díjak megfizetésére az akkori alacsony bérek, jövedelmek miatt nem lettek volna képesek, úgy ma a sokkal rosszabb állapotban lévő épületek felújítására a kényszerből tulajdonosokká vált alacsony jövedelmű lakók sem képesek.
A bérlakás-rendszer csapdáját még ma sem sikerült elhárítani, mert a rendkívül leszűkült bérlakás-állomány fenntartása a bérleti díjból fedezhető költségeken felül, jelentős ráfordítást igényel, és erre az önkormányzatok közül is csak kevés képes, más szerveket pedig a rendszerből az érdektelenség kizár. Világos tendencia mutatkozik arra, hogy az önkormányzatok is meg kívánnak szabadulni a már csak tehertételt jelentő régi bérlakásaiktól. Ez pedig az új bérlakások építésének megtorpanása miatt a lakásállomány csökkenésével és a szociális bérlakás-rendszer teljes összeomlásával fenyeget.
A megoldás abban az irányban keresendő, hogy meg kell szüntetni a „szociális bérlakás” fogalmát, és helyette a „támogatásra szoruló bérlő” fogalmát kellene definiálni. Az önkormányzat (vagy más szervezet) tulajdonában lévő bérházakra egyedi szakértői vélemények alapján kellene megállapítani a lakás négyzetméter-arányos fenntartási költségét, amely az üzemeltetési költségek mellett a szükséges felújítások időszerűségét és várható költségét, továbbá - bérbeadással foglalkozó más szervek esetében - az esetlegesen realizálható fix haszonkulcsot is tartalmazná. (Az állami támogatás igénybevételével épített bérlakások esetében e haszon akár 5-10 évig is kizárható lenne.)
Mindezek, és a bérlők szociális helyzete, az együttlakók - gyermekek és egyéb eltartottak - létszámának, és egy főre jutó jövedelmének ismerete alapján az önkormányzat szociális ellátás keretében évente határozhatná meg az adott lakás adott bérlőinek adható, 5 %-tól 95 %-ig terjedő kedvezmények mértékét.
Ettől várhatóan megnőne a vállalkozói bérlakásépítés iránti igény és csökkenne a lakáshiány, mivel a bérbeadó önkormányzatok a költségvetésükben elkülöníthetnék azt az összeget, amely a tulajdonuk időben történő felújításához szükséges, illetve tisztában lennének azzal, hogy a bérlőket milyen mértékű szociális támogatásban részesítik. A bérlőket jobban ösztönözné arra, hogy a szociális támogatással általuk fenntartható bérlakásokba költözzenek. A támogatást attól függetlenül igényelhetné bármely bérlő, hogy a lakás tulajdonosa az önkormányzat, vagy más jogszerűen bérbeadással foglalkozó személy, vagy szervezet. Az üres lakások hasznosítását eredményezné, ha a bérlő amennyiben a lakást nem lakná, úgy – külön engedély hiányában – először a támogatástól esne el.
A bérlakások építésének támogatására fordítandó összeget azonban a kormány az elmúlt években nem növelte, hanem az 51/2003. (IV. 9.) Korm. rendelet csökkentette.
A lakáspolitikában a szociálpolitikai szempontokat leginkább figyelembe vevő bérlakás-rendszer helyzete az elmúlt két évben tovább romlott.

•	A népesedéspolitika 
A népesedéspolitika napjainkban a családtámogatási rendszer szerves részeként a szűkebb értelembe vett, a családok támogatásáról szóló 1998. évi LXXXIV törvény, a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény előírásain alapul, és ezt egészíti ki speciális szempontból a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet.
A demográfiai érzékenység úgy jelenik meg a lakáspolitikában, hogy az állam kifejezetten a gyermekes családok számára nyújt különböző támogatásokat a lakáshoz jutásban, mégpedig a gyermekek számától függően növekvő mértékben. A gyermekvállalási kedv növelése érdekében először a 7/1971. (II. 8.) Korm. számú rendeletben alkalmazták a szociálpolitikai kedvezményt a gyermekes családok kiemelt támogatására. A támogatást lehetővé tették azon fiatal házasok számára is, akik vállalták, hogy gyermeket nevelnek. E támogatási formát – a nagy számban ismertté vált visszaélések miatt - 1993-ban megszüntették, majd a kormány 2002-ben ismét bevezette.
A KSH népszámlálási adatai szerint 1981 óta folyamatosan fogy az ország népessége. A kevesebb gyermek miatt két évtized alatt folyamatosan csökkent a szülőképes korú népesség, így a népességcsökkenés mértéke fokozódik. A szakértők megegyeznek abban, hogy a népességfogyás nem csupán statisztikai adat, de a társadalmi egyensúly megbomlásának veszélyével jár. Már ma is csökkenő létszámú munkaképes korú lakosság „tartja el” a befizetett járulékaiból a nyugdíjas korosztályt, ám ha a csökkenés mértéke nem változik, úgy egy munkaképes személyre egyre nagyobb teher nehezedik, ami csak a jelenleg is rendkívül magas befizetendő járulékok további növelésével oldható meg.
Ebből is látható, hogy rendkívüli jelentőssége van minden olyan intézkedésnek, amely a gyermekvállalási kedvet befolyásolja. A szocpol összegének az elmúlt években történt jelentős növelése, és annak igénybevételére jogosultak körének szélesítése minden bizonnyal pozitívan érinti a gyermekvállalási kedvet. A fészekrakó program is azt célozta, hogy a gyermeket nevelő fiatalok könnyebben jussanak hozzá első önálló lakásukhoz. A program azonban a bejelentett várakozással szemben – amely százezer fiatal lakáshoz juttatását célozta meg – annak tényleges igénybevétele azonban a szakmai szervezetek becslése és az ismert részeredmények ismerete alapján 2005-ben mindössze 8 ezer esetben kerül sor. 
A program várakozáson aluli mértékű igénybevételének okai között minden bizonnyal az játszotta a legnagyobb szerepet, hogy amíg a kormány a Kormányrendeletben a támogatott fiatal házasok korhatárát 40 évre emelte, az új támogatási formában már csak a 30 éven aluliak számára kínál hitel lehetőséget. További korlátot jelent, hogy amíg az ingatlanárak jelentősen növekedtek, a támogatást és a hitelt is csak átlagon aluli értékű – jobbára csak használt - lakásokra lehet igényelni. Használt lakások esetében pedig – újdonságként – a gyermekek után járó támogatás is igényelhető, noha csak az új lakás esetén járó összegnek csupán a fele.
A szocpol támogatás mértékének jelentős növelése mégsem eredményezte a lakáshoz jutás jelentős növekedését, mert a szocpol támogatás önmagában nem elegendő az új lakások építéséhez, vásárlásához, de a további kedvezményes hitelek felvételének lehetősége a korlátozó intézkedések következtében csökkent, az adókedvezményt felére csökkentették és annak igénybevételét is jövedelemhatárhoz kötötték. Ezek az intézkedések, valamint az áfa szabályok módosulása azt eredményezték, hogy rendkívüli módon visszaesett a lakásvásárlás iránti kereslet, és az is jobbára a használt lakások piacán realizálódik.

•	A gazdaságpolitika
Az OLÉH internetes honlapján közzétett MNB statisztikai adatok szerint az ingatlanépítési és vásárlási hitelek állománya 2001-2003 között:

2001	2002	2003	
330 Md forint	787 Md forint	1473 Md forint	

A használt lakásra folyósított hitelek és támogatások alakulása

2001	2002	2003	
50 Md forint	247 Md forint	445 Md forint	

A Kormányrendeletet módosító 138/2001 (VII. 31.) Korm. rendelet azért tette lehetővé, hogy a három vagy több gyermeket nevelő családok a meglévő lakásuk helyett másik, akár használt lakás vásárlása esetén is igényelhessék a félszocpolt, mert a több gyermeket vállaló családok gyakran „rekedtek” a kis lakásokban. Ennek előre látható veszélye nagymértékben befolyásolja a szülőket a több gyermek vállalásáról hozandó döntésben.
Az állami támogatások használt lakás vásárlása esetén történő igénylésének újabb lehetőségét a Kormányrendelet 12. §-ában meghatározott jelzáloglevél kamattámogatásának módosításáról szóló 79/2003. (VI. 6.) Korm. rendelet teremtette meg, amely kikötötte, hogy annak ügyleti kamata használt lakás vásárlása, lakásbővítés és lakáskorszerűsítés esetén legfeljebb 6 százalék.”
A 3/2005. (I. 12.) Korm. rendelet szélesítette tovább a használt lakás vásárlásához nyújtott állami támogatásokat.
Az OLÉH, mint a kormány átfogó lakásügyi stratégiai fejlesztési javaslatainak előkészítéséért felelős szerv az adatokból többek között azt a következtetést vonta le, hogy arányában és növekedésében is jelentős a használt lakások forgalma és finanszírozása. Ennek alapján a szükséges változtatásokat az állami kiadások hatékonyabb felhasználása és a támogatások igazságosabb elosztásában látta.
A Kormányrendelet 2001-ben történt hatályba lépése, az új lakások építéséhez, vásárlásához igényelhető hitelek kamataihoz nyújtott állami támogatások, valamint a támogatások felhasználhatóságának növelése a lakásépítés fellendüléséhez vezetett. Ez az építőipar fejlődését, új munkahelyeket, a foglalkoztatás növelését, ezzel a szociális ellátórendszer terheinek csökkentését, az áfa, a személyi jövedelemadó és a vállalkozási nyereségadó bevételek emelkedését, így az állami bevételek jelentős növekedését eredményezte. Az állami támogatás gazdaságélénkítő hatása csak az új értékek létrehozásával, tehát új lakások építésével valósulhat meg. A használt lakások forgalmának növekedése szintén nagy jelentőséggel bír, mert elősegíti a lakás-mobilizációt, de a használt lakások iránti aránytalanul megnőtt kereslet az ingatlanárak emelkedését is előidézte.
Az állam a gazdaságpolitikai szempontok alapján akkor jár el megfelelően, ha a lakáshoz jutás támogatásakor nem csupán az esélyegyenlőség elvét, és a demográfiai célokat tartja szem előtt, de az állami kiadások célszerű felhasználásával gazdaság-élénkítő szerepet is vállal. Az állam a támogatások megállapítása és azok kifizetése során tehát nem hagyhatja figyelmen kívül a gazdaságban zajló folyamatokat, mert hosszú távon az egész gazdaságra rendkívül káros hatást gyakorolna, ha az állam a használt lakások vásárlását kedvező kamatozású hitelekkel és kedvezményekkel korlátozások nélkül támogatná. A félszocpol további bővítése azzal az eredménnyel járna, hogy a társadalom egyes rétegei saját anyagi tehervállalás nélkül jutnának lakástulajdonhoz. Nem tartom alkotmányos jogokkal kapcsolatosan visszásnak, ha a jogszabály előírja, hogy a lakásépítési támogatásra csak azok tarthatnak igényt, akik az „állami” forint mellé hozzáteszik a saját megtakarításaikat is.
Az állami támogatásoknak a használt lakások vásárlására történő kiterjesztésével kapcsolatos tervezet kapcsán az országgyűlési biztos már 2001. áprilisában kifejtette aggályait. Ennek megfelelő álláspontot képviselt a Belügyi Szemle 2001. 7-8. számában „A lakhatás igénye és az állampolgári jogok” címen megjelent tanulmány is.
„Évek óta rendszeresen visszatérő panasz forrása, hogy az állami támogatásokat csak új lakás építésére és vásárlására lehet felhasználni, és a szükséges önerőt sokan nem tudják előteremteni. Évek óta érezhető nyomás nehezedik a kormányokra, és az országgyűlési biztos hivatalára is annak érdekében, hogy a mai ingatlanárakat megfizetni képtelen családokon valamilyen módon segítsen. Ennek eszközét sokan látják a használt lakások vásárlására is kiterjesztett állami támogatásokban. Álláspontom szerint ez a módszer nem lenne célravezető, és csak növelné a problémát, hiszen azzal a töredékére csökkenne az új lakások építése. A lakáspiac és az építőipari vertikum összeomlását eredményezné, ha csak a lakosság töredéke kívánna új lakást építeni, vagy vásárolni, míg a többség az egyre romló állapotú használt lakások piacán fektetné be az állami támogatást, új produktum létrehozása nélkül. E támogatási forma javaslói - úgy tűnik - figyelmen kívül hagyják a piac egyéb résztvevőit, mint például az eladókat, vagy az építőket, és csak a vevők szemszögéből vizsgálják a kérdést. A keresleti oldal hirtelen felerősödése ugyanis nagy valószínűséggel ismét az ingatlanárak növekedését eredményezné, amellyel újra csökkenne a lakásszerzés lehetősége.” 

VII. Rész

Összefoglalás
Az Alkotmánybíróság határozatai egyértelműen leszögezik, hogy az Alkotmány 70/E §-ában deklarált szociális biztonsághoz való jogból nem következik, hogy a lakáshoz jutás állami támogatására az állampolgároknak alanyi joga lenne, és az sem, hogy az állam a lakáscélú állami támogatásoknak bármely meghatározott formáját köteles lenne biztosítani.
Az Alkotmánybíróság 1990-ben azt is kimondta, hogy a szociális biztonság nem jelent biztosított jövedelmet, sem garantált életszínvonalat, vagyis nem biztosítja azt, hogy az állampolgárok egyszer elért életszínvonala a gazdasági viszonyok kedvezőtlen változása során ne csökkenhetne. A szociális juttatások, támogatások és kedvezmények mértékét alapvetően a nemzetgazdaság teherbíró képessége, a költségvetés állapota és számos egyéb tényező befolyásolja.
Emellett azonban az Alkotmánybíróság a 11/1992. (III. 5.) AB határozatában úgy értelmezte a jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményét, hogy a jogalkotótól elvárja, hogy „a jog egésze, egyes részterületei és egyes szabályai is világosak, egyértelműek, hatásukat tekintve kiszámíthatóak és a norma címzettjei számára előre láthatóak legyenek.”
Nem lehet azonban világos, egyértelmű, és hatását tekintve kiszámítható a norma, ha abból nem állapítható meg, hogy az mennyire szolgálja a szociálpolitika, a népesedéspolitika, és a gazdaságpolitika céljait.
A panaszok részletes és átfogó vizsgálata alapján egyaránt azt állapítottam meg, hogy a lakáscélú állami támogatásokról szóló kormányrendeletek nem felelnek meg teljes mértékben a jogszabályok alkotmányossági kritériumainak. Egyes szabályok a jogalkalmazók számára nem egyértelműek, hatásaik nem kiszámíthatóak, de főként - a nem teljeskörű tájékoztatás eredményeképpen - következményeik a norma címzettjei számára előre nem láthatóak.

VIII. Rész
Ajánlás
Annak érdekében, hogy a jogalkotó a jogszabály-előkészítő munkája során az állampolgári igények és panaszok minél szélesebb körét ismerje meg, a kivizsgált panaszokból levonható következtetéseket elé tárom.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX tv. 25. §-a alapján felkérem a miniszterelnököt, hogy a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet tervezett módosítása során az e jelentésben feltárt visszásságok rendezésére is tegye meg a szükséges intézkedéseket. 
A módosítás során különösen a következőket fontolja meg:
1.	A jogszabály biztosítsa, hogy az állampolgároknak a Kormányrendeletben meghatározott lakáscélú támogatásokra való jogosultságáról, egy erre felhatalmazott közigazgatási szerv hozzon határozatot, amelynek döntésével szemben biztosított a jogorvoslat lehetősége. E határozat alapján a lakástámogatási rendszerben működő bankok a támogatás jogalapja tekintetében már ne, csupán a hitelképesség kérdésében járjanak el független szervezetként.
2.	Gondoskodjon arról, hogy a bankok, és az állami szervek által az ügyfelekhez eljuttatott tájékoztatók valamint a sajtónak adott nyilatkozatok kellő részletességgel tartalmazzák a különböző lakástámogatások igénybevételére vonatkozó feltételeket. Ne kerülhessen a tömegtájékoztatáson keresztül a lakossághoz a jogszabály tényleges tartalmától eltérő, félrevezető információ, mert azzal súlyosan akadályozzák az ügyfeleket jogaik érvényesítésében.
3.	Intézkedjen annak érdekében, hogy a tulajdonjog fenntartásával történő ingatlanértékesítés esetén az eljáró szervek a kérelmet ne utasítsák el, csupán a támogatás kifizetését függesszék fel a kettős tulajdon megszűnésének kétségtelen igazolásáig.
4.	A jogszabály tisztázza azokat a fogalmakat, amelyek eltérő értelmezésre adnak lehetőséget, mint az emeletráépítés és a tetőtérbeépítés egyértelmű elhatárolása, vagy a közművesített, illetve közművesítetlen telkek megjelölésének hiánya esetén.
5.	Intézkedjen annak érdekében, hogy az illetékes miniszter pótolja az építési átlagárak 2001-óta elmulasztott meghatározását.
6.	Fontolja meg, a megelőlegezett kedvezmény kamatos visszafizetésének kérdésében a gyermeket vállaló, de azt egészségügyi (vagy más vis maior) okokból teljesíteni nem képes házaspárok, előre nem kiszámítható anyagi terheinek - a jelenlegi kedvezményeken túlmutató - enyhítését.

Kérem, hogy a jelentéssel kapcsolatban kialakított álláspontjáról és intézkedéseiről 60 napon belül tájékoztatni szíveskedjék.

Budapest, 2005. május 31.

                                                                   Lenkovics Barnabás sk.