Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 2560/2004. számú ügyben

Ügyintéző: dr. Burger László Attila
A vizsgálat megindulása
A korlátozottan cselekvőképes kiskorú panaszos és gyámja beadványában előadta, hogy a panaszos korábban szüleivel önkormányzati bérlakásban élt. Az anya váratlan halálát követően, az apa pszichés állapotára tekintettel, a panaszos mellé az anyai nagynénit rendelte ki gyámul a Budapest, VII. ker. gyámhivatal („Gyámhivatal”). A gyám magához vette a panaszost, az apa mellé pedig gondnokot állított a Gyámhivatal. Az apa halálát követően a Budapest, VII. ker. önkormányzat megtagadta a panaszostól a lakásbérleti jogviszony folytatásának jogát, így a panaszos a szülői bérleményt elvesztette. A helyzetét súlyosbítja, hogy gyámja sem tudta befogadni szintén Budapest VII. ker. önkormányzati bérlakásába, mivel az önkormányzat megtagadta a befogadáshoz szükséges hozzájárulását. A Panaszos a döntés következtében hajléktalanná, állandó lakcím nélkülivé vált.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény („Obtv.”) 16. § értelmében az érintett Gyámhivatal hatóságnak, az érintett önkormányzat lakásgazdálkodása körében pedig az Ötv.* 8. § (1) bek. értelmében közszolgáltatónak minősül. A Gyvt. 11. § (2) bek. értelmében az állampolgári jogok országgyűlési biztosának kiemelt feladata a gyermekek alkotmányos jogának védelme. Az Obtv. 18. §-ára hivatkozva tájékoztatást és vizsgálatot kértem Budapest, VII. ker. jegyzőjétől, mivel a törvényességi felügyeletet mind a polgármesteri hivatal hatóságai, mind pedig a vagyonkezelés tekintetében a jegyző látja el. 

A megállapított tényállás
A panaszostól kapott iratok, valamint a jegyző tájékoztatása alapján a következő tényállást állapítottam meg. A panaszos K. G. korlátozottan cselekvőképes kiskorú családjával Budapest, VII. ker. H. utca alatti komfort nélküli egyszobás önkormányzati bérlakásban élt. A panaszos édesanyjának 1999-ben bekövetkezett váratlan halálát követően a panaszos mellé az édesanyjának testvérét K. L-nét rendelte ki gyámul a Gyámhivatal. A gyám magához vette a panaszost szintén Budapest VII. kerületi önkormányzati bérlakásába. 
A Gyámhivatal kezdeményezte a panaszos édesapjának, K. J-nak pszichés állapota miatti gondnokság alá helyezését. A Gyámhivatal hivatásos gondnoka a Ptk. 20/C § értelmében a gondnokolt édesapa vagyonának hasznosítása érdekében albérletbe adta a H. utcai lakást. Az albérletbe adáshoz a gondnok beszerezte a tulajdonos önkormányzatnak az Ltv. 33. § (1) bek. szerint szükséges hozzájárulását. Az albérleti szerződést határozott időre, egy éves időtartamra kötötték azzal, hogy rendkívüli felmondási oknak minősül egyebek mellett a gondnokolt halála is. A gondnok K. J. halálát követően az albérleti szerződést érvényesen felmondta, és felhívta a panaszos K. G. gyámját, kérje a tulajdonos önkormányzattól az Ltv. 32. § szerinti hozzájárulását ahhoz, hogy az immár árván maradt kiskorú K. G. szülei lakásának bérleti jogviszonyát folytathassa. 
A tulajdonos Budapest, VII. ker. önkormányzat megtagadta a kért hozzájárulást, arra hivatkozva, hogy az Ltv. 32. § (2) bekezdésében meghatározottak szerint a panaszos akkor lenne a lakásbérleti jogviszonyt folytatni jogosult, ha K. J. halálának időpontjában életvitelszerűen a lakásban lakott volna. 

Az ügy jogszabályi háttere
Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény 
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
16. § A Magyar Köztársaság különös gondot fordít az ifjúság létbiztonságára, oktatására és nevelésére, védelmezi az ifjúság érdekeit.
67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.
70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak.

A házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény („Csjt”)
1. § (2) E törvény alkalmazása során mindenkor a kiskorú gyermek érdekére figyelemmel, jogait biztosítva kell eljárni.

A polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény („Ptk.”)
1. § (1) Ez a törvény az állampolgárok, valamint az állami, önkormányzati, gazdasági és társadalmi szervezetek, továbbá más személyek vagyoni és egyes személyi viszonyait szabályozza. Az e viszonyokat szabályozó más jogszabályokat - ha eltérően nem rendelkeznek - e törvénnyel összhangban, e törvény rendelkezéseire figyelemmel kell értelmezni.
(2) A törvény rendelkezéseit a Magyar Köztársaság gazdasági és társadalmi rendjével összhangban kell értelmezni.
20/C. § A gondnok vagyonkezelésének a gondnokolt jólétét kell szolgálnia. A gondnok köteles a gondnokolt személyes kívánságait meghallgatni, és a vagyon állagától függően a jogos igényeket lehetőség szerint teljesíteni.

A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény („Ötv.”)
8. § (1) A települési önkormányzat feladata a helyi közszolgáltatások körében különösen: […] a lakásgazdálkodás […].

Lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény („Ltv.”)
32. § (2) Önkormányzati lakás esetén az, akit e törvény alapján a bérlő a bérbeadó hozzájárulása nélkül fogadhat be a lakásba, a lakásbérleti jog folytatására jogosult, ha a bérlő a lakásba befogadta és a bérlő halálakor életvitelszerűen a lakásban lakott.

A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény („Gyvt.”)
11. § (1) A gyermeki jogok védelme minden olyan természetes és jogi személy kötelessége, aki a gyermek nevelésével, oktatásával, ellátásával, ügyeinek intézésével foglalkozik.
(2) A gyermek alkotmányos jogainak védelmét az állampolgári jogok országgyűlési biztosa (a továbbiakban: biztos) a maga sajátos eszközeivel segíti, és ennek során
a) a biztos feladata, hogy a gyermek alkotmányos jogait érintő - tudomására jutott - visszaéléseket kivizsgálja, és orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményezzen,
83. § (7) A gyermek tartózkodási helyének kijelöléséhez, illetve megváltoztatásához - a (6) bekezdés a) és d) pontjának kivételével - a gyám előzetesen beszerzi a gyámhivatal jóváhagyását. A (6) bekezdés a) és d) pontjában meghatározott esetekben a gyám értesíti a gyámhivatalt a tartózkodási hely kijelöléséről vagy megváltozásáról.
A vizsgálat megállapításai
Álláspontom szerint az ügyben a tulajdonos Budapest, VII. ker. önkormányzat eljárása során az Ltv. 32. § (2) bekezdését nem szabad megszorítóan értelmezni, különös tekintettel a Csjt 1. § (2) bekezdésére és a Ptk. 1. § (1) és (2) bekezdésére. A jogok társadalmi rendeltetésük szerinti gyakorlása olyan fontos alapelve a magánjognak, amely épp a hasonló szituációkban alkalmazandó annak érdekében, hogy a jogszabály szövegének betű szerinti értelmezése ne vezethessen visszássághoz. A Gyvt. 11. § (1) bek. alapján a tulajdonos önkormányzat, mint K. G. korlátozottan cselekvőképes kiskorú ügyének intézője, a törvény alapján nevesítetten is köteles a kiskorú érdekeire a legnagyobb tekintettel lenni.
Az Ltv. 32. § (2) bek. meghatározott „életvitelszerűen a lakásban lakott” kritérium a szüleit elvesztő korlátozottan cselekvőképes kiskorú esetében – társadalmi rendeltetése szerint, és különösen a kiskorú gyermek érdekére figyelemmel – nem értelmezhető úgy, hogy amennyiben a korábbi bérlő gyermeke ideiglenesen kirendelt gyámjánál tartózkodik, úgy nem lakna életvitelszerűen a lakásban. A Legfelsőbb Bíróság hasonló ügyben közzétett ítéletében is kimondta: „az életvitelszerű ottlakás azt jelenti: ez a lakás az otthona, máshol nincs olyan lakása, amelyet ténylegesen, rendeltetésszerűen használ. […] Bár a bejelentkezés tényének polgári jogi jelentősége nincs, a bizonyítékok körében mégsem hagyható figyelmen kívül, hogy a felperes bejelentett lakcíme változatlanul ott van, ahol a családja […] lakik” (BH 2004. 65.) Kimondta továbbá, hogy az életvitelszerű ottlakás kérdését a bizonyítékok és egyéb körülmények mérlegelésével kell eldönteni. A korlátozottan cselekvőképes kiskorú panaszosnak esetében nyilvánvaló, hogy életvitelszerűen a családi otthonban lakott anyja halálát követően, mivel számolni lehetett apja pszichés állapotának javulásával és a család újbóli egyesülésének lehetőségével. Emellett a panaszos állandó lakcíme is a szülői H. utcai lakás címe maradt. A vonatkozó bírói gyakorlat sem tekinti a lakás elhagyásának a tartós kórházi kezelés miatti távollétet.
A gyermeknek alanyi joga van arra szüleivel szemben, hogy lakhatását biztosítsák. A Legfelsőbb Bíróság kimondta: „A Csjt. 31/B §-ának (2) bekezdése szerint a házastársak kiskorú gyermekének lakáshasználati jogát - életkörülményeinek megfelelően - általában a volt közös lakásban kell biztosítani.” (BH. 1992. 764.). Ezen kötelezettség tükrében kell a vonatkozó jogszabályokat értelmezni. Erre a jogra ugyanis tekintettel van a Csjt. a válást követő vagyonmegosztás során, ahol a közös lakás használatát terhelő gyermeklakhatás biztosításának kötelezettsége értékcsökkentő tényezőként kerül számításba; hasonlóan, például az egyenes ági leszármazó öröklése esetén fizetendő illeték is alacsonyabb, mint távolabbi rokon esetében.
A Gyvt. 83. § (7) bek. szerint „a gyermek tartózkodási helyének kijelöléséhez, illetve megváltoztatásához […] a gyám előzetesen beszerzi a gyámhivatal jóváhagyását.” Álláspontom szerint a Gyámhivatalnak ezen hozzájárulás megadása során lehetőség szerint biztosítania kell, hogy az apa esetleges halála esetén a panaszos folytatni tudja a lakásbérleti jogviszonyt. Egyébként ebből a szakaszból az is kitűnik, hogy a korlátozottan cselekvőképes kiskorú nem maga dönthetett tartózkodási helyének megválasztásáról, hanem a gyám és a Gyámhivatal közösen határoztak erről. Téves tehát azt a következtetést levonni, hogy a korlátozottan cselekvőképes kiskorú ezzel életvitelszerű lakását szándékosan feladta volna.
Az ügyben vizsgálatot folytatott jegyző álláspontja szerint az Ltv. 32. § (2) bek. „nem szabályoz méltányossági eseteket, - és azok eltérő szabályozására sem ad felhatalmazást – így az előzőekben hivatkozott rendelkezéseket kellett a tulajdonosi döntésben érvényre juttatni.”
Álláspontom szerint ez a megállapítás kiegészítésre és egyben pontosításra is szorul. A lakásgazdálkodás tekintetében az önkormányzat tulajdonosi jogokat gyakorol, a Ptk. és az Ltv. adta keretek között szabadon dönt. Az Ltv. 32. § (2) bek. csupán arról rendelkezik, mely esetben keletkezik alanyi jog lakásbérleti jogviszony folytatására, amelyet a jogosult bíróság előtt kikényszeríthet. Arról szó sincs, hogy a tulajdonos önkormányzat ne járulhatna hozzá ilyen esetben a bérleti jogviszony folytatásához, ugyanis az Ltv. ilyen tiltást nem tartalmaz. Ráadásul amennyiben a panaszos egyértelműen jogosult lett volna a lakásbérleti jogviszony folytatására, úgy nem is lett volna szükség arra, hogy a tulajdonos önkormányzat hozzájárulást megkérjék. Erre is rámutatott a Legfelsőbb Bíróság egy másik (BH 2001. 224.) közzétett esetben: „Helytállóan fejtette ki a bíróság jogerős ítéletében azt is, hogy a lakásbérleti jog folytatásához a bérbeadó hozzájárulására nincs szükség. A jogviszony folytatására jogosultak e joga a bérlő halála folytán, a jogszabály erejénél fogva áll be, és nincs jelentősége annak, hogy a bérbeadó mikor nyilatkozik a jogviszony folytatásának elismeréséről.”. A Gyámhivatal a gyámot kérte arra, hogy kérje a jogviszony folytatásához a hozzájárulást, ami önmagában is azt jelenti, hogy a Gyámhivatal álláspontja szerint a panaszos nem volt jogosult a törvényi rendelkezés értelmében a jogviszony folytatására, hiszen egyébként a kért hozzájárulásra sem lett volna szükség. A körülményekből úgy tűnik, helyesebb lett volna, ha a Gyámhivatal egyértelműen kiáll amellett, hogy a jogviszony folytatása a törvény alapján bekövetkezett, és a fent idézett Gyvt. 83. § (7) bek. adott jogkörében a gyámmal együtt a korlátozottan cselekvőképes kiskorú lakóhelyéül azonnal a H. utcai lakást jelölik ki. Ennek ellenére természetesen akkor sem tilos az önkormányzat számára a bérleti jogviszony folytatásához hozzájárulni, ha egyébként álláspontja szerint a panaszos életvitelszerűen nem lakott volna a H. utcai lakásban.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a tulajdonosi jogkörben eljáró Budapest VII. ker. önkormányzat helytelen jogértelmezése, K. G. korlátozottan cselekvőképes kiskorú alkotmányos jogainak súlyos sérelméhez vezetett Az érintett és sérelmet szenvedett jogok különösen: a jogállamiságból levezetett jogbiztonsághoz való jog, az ifjúság létbiztonsághoz és érdekeinek védelméhez való joga, a gyermek társadalmi és állami védelemhez és gondoskodáshoz való joga, valamint az árvák szociális biztonsághoz és ellátáshoz való joga. 
Az Alktomány, a Gyvt., és a Csjt. szabályait együttesen értelmezve a korlátozottan cselekvőképes kiskorú gyermeket mindkét szülő elvesztése után nem érheti további hátrány a lakhatás elvesztése miatt is. A magasabb rendű alkotmányos követelmények és törvényi alapelvek figyelmen kívül hagyásával történő formális (betű szerinti, ezért téves) jogértelmezés durván sértené az Európai Unió és a demokratikus magyar jogállam két tartópillérét; az igazságosság és a szolidaritás elvét. Az eset körülményeiből kitűnik, hogy amennyiben K.G. korlátozottan cselekvőképes kiskorút nem helyezik gyámság alá, hanem a pszichés gondokkal küzdő apjával marad, úgy egyértelműen jogosult lett volna a lakásbérleti jogviszony folytatására. Abszurd eredmény volna, ha a gyermekvédelmi intézkedés fosztaná meg őt a lakhatástól.
Az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján, az általam feltárt visszás helyzet feloldása érdekében felkérem a tulajdonosi jogokat gyakorló Budapest VII. ker. önkormányzatot arra, hogy a fent ismertetett helyes jogértelmezéssel K. G. korlátozottan cselekvőképes kiskorú lakásbérleti jogát ismerje el. Ha ezzel az értelmezéssel nem ért egyet, úgy tulajdonosként – szabadon – döntsön úgy, hogy hozzájárul a bérleti jogviszony K. G. általi folytatásához. Kérem, hogy az Obtv. 21. § (2) bek. értelmében 30 napon belül tájékoztasson arról, hogy milyen intézkedést tett vagy tervez az üggyel kapcsolatban.
Az Obtv. 25. § értelmében felkérem a belügyminisztert, hogy fontolja meg az Ltv. módosítása során az életvitelszerű ottlakás fogalmának pontosítását a kiskorúak vonatkozásában. 

Budapest, 2004. június 15.
Lenkovics Barnabás sk.