Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 1233/2004. sz. ügyben

Előadó: dr. Gubucz Ágnes
Az eljárás megindulása
A panaszosok beadvánnyal fordultak az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, amely szerint a Szent István Egyetem Jászberényi Főiskolai Kar Gyakorló Általános Iskolájában (a továbbiakban: iskola) gyermekük az osztályfőnök, illetve az iskola egy másik tanára által ért megaláztatás miatt öngyilkosságot követett el. 
A panasz nyomán felmerült az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében rögzített jogállamiság elvéből eredő tisztességes eljáráshoz, valamint a 67. § (1) bekezdésében foglalt gyermeki jogok sérelmének gyanúja, ezért vizsgálatot rendeltem el az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény ( a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján.
A vizsgálat során arra kerestem a választ, hogy az iskola eljárása során történt-e jogsértés, illetve terheli-e az iskolát felelősség a gyermek haláláért. 
A Szent István Egyetem Jászberényi Főiskolai Kar főigazgatójától, valamint a Jászberényi Rendőrkapitányság vezetőjétől a beadványban foglaltakkal kapcsolatban tájékoztatást, valamint a keletkezett dokumentumok megküldését kértem. Az így kapott információk, valamint a panaszosok által becsatolt irat alapján állapítottam meg a tényállást.

A megállapított tényállás 
A panaszosok 7. osztályos gyermekét 2003. február 13-án a kora délutáni órákban otthon édesanyja önakasztásra utaló körülmények között, halva találta. A panaszosok szerint gyermekük szorgalmas, jó tanuló és magaviseletű, egészséges, életvidám gyermek volt. Korábban öngyilkossági kísérletet nem követett el és ilyen irányú szándékára utaló magatartást, kijelentést sem tett soha. 
A panaszosok fia 2003. február 12-én délután a 4. osztályos húgáért az iskolába ment, és ott testvére egyik fiú osztálytársával összeverekedett. A verekedésből sérülés nem származott. Másnap, 2003. február 13-án a 4. osztályos fiú édesanyja, aki férjével együtt a Szent István Egyetem Jászberényi Főiskolai Kar (a továbbiakban: főiskola) tanára, fel akarta venni a kapcsolatot az iskola igaztójával. Az igazgató azonban ezen a napon nem tartózkodott Jászberényben, így csak az iskolatitkárral tudott beszélni. Az iskolatitkár a történtekről értesítette a 7. osztály osztályfőnökét, aki az eset tisztázása végett a panaszosok gyermekét az aznapi utolsó óráján felkereste. Az osztályfőnök a szaktanár beleegyezésével félbeszakította az órát, és magyarázatot kért a panaszosok fiától. A rendőrségi tanú meghallgatásáról szóló jegyzőkönyv szerint a tanuló és az osztályfőnök között zajló beszélgetés során a panaszosok gyermeke elmondta, hogy a húgáért jött az iskolába és ott összetalálkozott 3 fiúval, akik csúfolták őt és testvérét, ezért megkergette őket, majd az egyik fiút elkapta és megverte. A gyerekek azért csúfolták a panaszosok fiát és testvérét, mert szegényesen öltözködtek, ruháik használtak voltak és a fiú régi kerékpárral járt. Az osztályfőnök ezt követően arra kérte az akkor már síró gyermeket, hogy kérjen bocsánatot a szülőktől, majd elhagyta az osztálytermet. A szaktanár annak érdekében, hogy a gyermeket megnyugtassa, felajánlotta, hogy most menjen át a főiskolára bocsánatot kérni, ő elengedi az óráról. A panaszosok fia azonban nem találta meg a szülőket, ezért amikor visszament az órára, a szaktanár javaslata alapján, telefonon próbálkozott újra. A gyermek ismételten sikertelenül tért vissza és elmondta, hogy a főiskola portáján nem adták meg a telefonszámot. A panaszosok fia az óra végéig, azaz 12 óra 30 percig az iskolában volt. Édesanyja 14 óra 30 perckor ért haza, de már nem tudott gyermekén segíteni.
2003. február 14-én reggel összeült a tantestület és az iskola igazgatója tájékoztatta a testület tagjait a tragikus eseményről, valamint arról, hogy a rendőrség államigazgatási eljárásban vizsgálja a rendkívüli halálesetet. 
Az államigazgatási eljárást befejező határozat szerint, mely 2003. március 25-én kelt bűncselekmény elkövetésének alapos gyanújára utaló körülmény nem merült fel. A rendőrkapitány iskolának adott tájékoztatása szerint, az ügyet lezárták és megállapították, hogy az iskolát felelősség nem terheli. 
A főiskola főigazgatója a panaszosokat - kérelmük alapján - 2003. május 21-én fogadta. A beszélgetést követően a főigazgató úgy ítélte meg, hogy a panaszosok szeretnének az iskola érintett pedagógusaival is beszélni, ezért az iskola igazgatóját felkérte ennek megszervezésére. A 2003. június 25-i megbeszélésen, melyről szószerinti jegyzőkönyv készült a panaszos édesanya, a 4. osztályos fiú gyermek édesanyja, az iskola igazgatója a panaszosok fiának osztályfőnöke, szaktanára, valamint a főiskola főigazgatója vett részt.
A jegyzőkönyv szerint a megjelentek egyetértettek abban, hogy a panaszosok fia szorgalmas, jó tanuló és magaviseletű, lelkiismeretes, érzékeny gyermek volt, akivel sem otthon, sem az iskolában nem volt probléma. Kiderült az is, hogy a panaszosok fiát, de elsősorban 4. osztályos húgát az iskolában - már évekkel korábban - rendszeresen csúfolták, a kislányt osztálytársai kiközösítették, néha tettlegesen bántalmazták. Mindez a panaszosok fiát nagyon bántotta, lelkileg megviselte, amit a szülők is észrevettek. Az édesanya próbált kisebbik gyermeke helyzetén jobbítani, beszélt a lánya osztályfőnökével, felmerült az iskolaváltás lehetősége is, de lényegi változás nem történt. 2003. február 12-én, amikor a 7. és 4. osztályos fiú összeverekedett szintén csúfolták osztálytársai, iskolatársai a panaszosok fiát és annak húgát. Ezt a panaszosok fia a szüleinek nem mondta el. A panaszosok csak a tragédia után szereztek tudomást a verekedésről, mert az iskola sem értesítette őket. A panaszos édesanya nem értette, hogy miért nem őket, szülőket értesíttették elsőként. Nem értette azt sem, hogy miért kellett egy 13 éves gyermeket elküldeni az iskolából, hogy egy felnőttől kérjen bocsánatot, és miért nem az iskolában a gyerekek között rendezték el a nézeteltérést. Véleménye az volt, hogy talán elkerülhető lett volna a tragédia, ha az iskola másként jár el.
A főiskola főigazgatója -45 éves pedagógiai tapasztalatára alapozva- úgy foglalt állást, hogy a tragikus sorsú gyermeket sem az osztályfőnökének, sem az iskola más tanárának eljárása nem alázta meg, az öngyilkosság erre nem vezethető vissza. A szülőket azért nem értesítették, mert az osztályfőnök a haláleset előtt csak kb. 1 órával beszélt a tanulóval.  Az pedig, hogy egy gyermek a másikkal összeverekedik, naponta többször is előfordul. Nem szokás ilyen esetekben a szülőket berendelni, külön értesíteni. Tehát az iskola eljárása - véleménye szerint - nem ítélhető el.
A panaszosok gyermeke búcsúlevelet hagyott, melyben ugyan nem adott magyarázatot tettére, de azt írta édesanyjának, hogy „nem tudom, hogy tudsz róla, de megvertem ….-t és anyukája szólni akart az igazgatónak, de Cegléden van. Szeretnék bocsánatot kérni és jobbulást.” Barátaitól, pedig azzal búcsúzott, hogy „nem tudok mit mondani, továbbra is szolgáljátok az Urat és imádkozzatok, hogy a világ megjavuljon, és ne legyen erőszak többet.” … „Szerettem mindenkit, aki megismert.”  

Az ügy jogszabályi háttere
A Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam.
67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.

A vizsgálat megállapításai
Mindenekelőtt megállapítottam, hogy az iskola eljárása jogszabályt nem sértett. Az iskolát, annak igazgatóját, illetve pedagógusait semmilyen jogi felelősség nem terheli a panaszosok gyermekének öngyilkosságában. Ugyanakkor az iskola pedagógiai feladatának, felelősségének elemzése olyan finomabb összefüggésekre is rávilágít, amit jogszabály a dolog természeténél fogva nem tud kifejezni, ezért jogi felelősséget sem von maga után. Ezek azonban olyan fontos elemek, amelyekre figyelni kell, amelyekkel törődni, foglalkozni kell, hiszen egy gyermek megfelelő testi, erkölcsi, szellemi fejlődése nemcsak a család, vagy az iskola feladata és érdeke, hanem az államé és ezzel együtt az egész társadalomé.  
Egy gyermek egészséges fejlődésének kibontakoztatása természetesen elsősorban a család feladata, de fontos az iskola szerepe is, még ha nem is helyettesítheti azt. A szülőnek figyelni kell gyermeke fejlődését, és közre kell hatnia az esetleges problémák feloldásában. Ez a feladat az iskolát is terheli, hiszen az iskola nem csupán a tudás, az ismeretek átadásának színtere, hanem a testi, szellemi, lelki, erkölcsi fejlődésnek, a konfliktusok kezelésének is. Ennek alapján a szakképzett pedagógusnak képesnek kell lennie arra, hogy a gyermekek nevelésében a helyes és a megfelelő módszert kiválassza és alkalmazza. 
A lefolytatott eljárásokból kiderült, hogy a panaszosok gyermeke szorgalmas, jó tanuló és magaviseletű, életvidám gyermek volt. Kiderült az is, hogy vallásos, lelkiismeretes, érzékeny volt társaihoz képest. A panaszosok anyagi körülményeik szerint öltöztették mindkét gyermeküket, ami az iskolaátlagtól eltért, szerényebb volt, ezért rendszeresen csúfolták gyermekeiket, kisebbiket kiközösítették, bántalmazták. Ezekből a külső tényezőkből, gyermeki természetből fakadó körülmények a panaszosok fiát lelkileg megviselte, bántotta. A panaszos szülők tudtak arról, hogy kisebbik gyermeküket az iskolában rendszeresen csúfolják, kiközösítik, hiszen a gyermek nemegyszer otthon panaszkodott emiatt. A panaszos édesanya éppen ezért beszélt leánya osztályfőnökével, az iskolaváltás lehetősége is felmerült. Tehát az iskola pedagógusai előtt is ismert volt, hogy iskolatársai testileg, lelkileg bántják a panaszosok fiának húgát.  A 2003. február 12-én történt verekedés kiváltó oka is ez volt. Másnap, amikor a panaszosok fiának osztályfőnöke értesült a verekedésről, a gyermekek megfelelő fejlődésért, testi épségéért felelősséggel tartózó pedagógus a tőle elvárható módon kívánta orvosolni az esetet azáltal, hogy megkérdezte a panaszosok fiától, hogy mi történt. Más megítélés alá tartozik viszont az, hogy az osztályfőnök a már síró gyermeket arra szólította fel, hogy kérjen bocsánatot egy felnőttől, melyhez még további szerencsétlen körülmény is hozzájárult, nevezetesen a szaktanár jóakaró szándéka, hogy még az óra lefolyása alatt, személyesen menjen át a főiskolára. Az iskola, az osztályfőnök eljárása jogi szempontból nem tekinthető hibásnak, ezért sem büntetőjogi, sem fegyelmi felelősség nem állapítható meg. Pedagógia szempontból vizsgálva és kiindulva abból a tételből, hogy a pedagógusnak képesnek kell lennie arra, hogy egy gyermek nevelésében a helyes és megfelelő módszert kiválassza és alkalmazza, már vannak kétségeim. A panaszosok fia - osztályfőnökének véleménye szerint is - jó magaviseletű volt, aki nem volt verekedős, akivel korábban nem voltak problémák. Egyetértett azzal is, hogy érzékeny, érzelmileg zárkózott gyermek volt. Ezek ismeretében, ezek mérlegelése alapján álláspontom szerint helytelen volt az a döntés, amely szerint a gyermeknek egy felnőttől kellett bocsánatot kérnie azért, mert összeverekedett egy másik tanulóval az iskolában. Megítélésem szerint ezt a nézeteltérést a gyermekek között kellett volna elrendezni, hiszen olyan gyermekekről volt szó, akiknek magatartásával korábban nem volt probléma. Az osztályfőnök döntését - a már hivatkozott utólagos megbeszélés során rögzített szószerinti jegyzőkönyv szerint - azzal magyarázta, hogy „Én így gondoltam, hogy egy bocsánatkéréssel el lesz intézve. Ez lett volna a legegyszerűbb megoldás.” 
A pedagógusnak joga, hogy az általa alkalmazott pedagógiai, nevelési és oktatási módszereket kiválassza és alkalmazza. A pedagógustól ezek a jogok nem vonhatók el. Megítélésem szerint egy rossz döntés önmagában még nem vonja kétségbe egy tanár megfelelő szakmai, pedagógia felkészültségét, valamint azt, hogy képes a nevelés során kiválasztani, alkalmazni a helyes és megfelelő módszert. Természetesen egy tragikus esemény bekövetkeztében általában több tényező játszik szerepet. A panaszosok gyermeke egy mentálisan túlérzékeny gyermek volt, amelyet sem a szülők, sem az iskola nem ismert fel, ezért nem is tudták megfelelően kezelni. Azonban nem várható el a szülőktől, a pedagógusoktól, hogy az ilyen mély, pszichés problémákat teljes mértékben felismerjék, még akkor sem, ha ennek voltak bizonyos látható jegyei. A gyermek testi, lelki, erkölcsi fejlődéséért nemcsak a szülő, a pedagógus tartozik felelősséggel, nemcsak az ő feladatuk, hanem az államé és a társadalomé is, még ha ez a feladat nem is azonos mértékben oszlik meg közöttük. A gyermekek lehető legmagasabb szintű testi, lelki, szellemi egészségének biztosításában az államot objektív intézményvédelmi kötelezettség terheli. Ennek megfelelően az állam kötelessége, hogy segítséget nyújtson a gyermekek nevelésében, az esetleges problémák felismerésében, kezelésében, hogy egészséges, a gyakorlati életre alkalmas felnőttek váljanak belőlük. Ehhez viszont olyan szakemberre, gyermekpszichológusra van szükség, aki rendszeresen jelen van az iskolákban, folyamatos kapcsolatban áll a gyermekekkel, ismeri életkörülményeiket, problémáikat és szakszerű segítséget tud nyújtani mind a gyermekeknek, mind a szülőknek, mind pedig a pedagógusoknak.
Mindezek alapján - tekintettel az élethez való alapvető jog fokozott védelmének, valamint a gyermekeket megillető lehető legmagasabb szintű testi, lelki, szellemi egészség biztosításának szükségességére –

felkérem

az Oktatási Minisztert, hogy a feltárt helyzet jobbítása, a szülőkre és a pedagógusokra háruló a gyermekek nevelésével, az életre való felkészítésével összefüggő feladataiknak segítése, eredményesebbé tétele érdekében, valamint, hogy a jövőben egyetlen gyermek tragikus elvesztése - amely  óriási lelki terhet ró az egyébként is túlterhelt pedagógusokra, a szülő számára pedig elfogadhatatlan, megnyugvást nem találó fájdalommal jár - se fordulhasson elő, fontolja meg az iskolákban rendszeresen jelenlévő gyermekpszichológus kötelezővé tételét.

Budapest, 2004. szeptember 14.

Takács Albert sk.