Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 5783/2004. sz. ügyben
(Kapcsolódó ügy az OBH 1125/2004.)
Előadó: dr. Szilágyi Júlia

Az eljárás megindulása
I. Az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet (a továbbiakban: IMEI) főigazgató főorvosa hivatalomba küldött levelében – Gy-263/2004. – nehezményezte, hogy az IMEI működéséről kialakított kép, ami az országgyűlési biztos korábbi – OBH 1042/1999. számú – jelentésében megjelent, nem fedi a valóságot, és a ténylegesnél jelentősen kedvezőtlenebb állapotokról számolt be. 
A fentiekkel összefüggésben a levél a következőket tartalmazza: 
„Az ombudsman ajánlásaiban kiemelte az egészségügyi miniszter szakfelügyeleti jogköréből fakadó, az igazságügy-miniszternek a betegjogokra vonatkozó jogalkotási feladatát, számomra ajánlatként fogalmazódott meg az értesítési kötelezettségek teljesítése, illetve a kényszergyógykezeltek bíróság elé állításának szabályszerű végrehajtása. Az IMEI főigazgatójának tett ajánlás megfogalmazza, hogy gondoskodjanak az ideiglenes kényszergyógykezeltek és kényszergyógykezeltek által használható nyilvános telefonállomás felszereltetéséről. Az ajánlásokat az érintettek elfogadták, a büntetés-végrehajtás részéről a szükséges intézkedések megtörténtek. Az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter évről-évre biztosítja a szakfelügyeleti ellenőrzés végrehajtását. Ez évben az országos tisztifőorvost kérte fel az eljárás lefolytatására, aki e feladatra pszichiáter szakfelügyelő főorvost delegált. A vizsgálatra 2004. március 11-én került sor. A jegyzőkönyv elkészülését követően az értesítés a szolgálati út betartásával történik, a jelentést az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter – a vonatkozó jogszabályban foglaltaknak megfelelően – fogja megküldeni az igazságügy-miniszternek. A jogalkotást az Igazságügyi Minisztérium úgyszintén elvégezte, amelynek példája a 36/2003. (X. 3.) IM rendelet, az IMEI-re vonatkozó korábbi jogszabályok egységes szerkezetben megjelenített korszerű változata, amely az ombudsmani ajánlások figyelembe vételével is készült.
A büntetés-végrehajtás is megtette a szükséges intézkedéseket, eleget téve az ellenőrzési kötelezettségeknek is. Kezdeményezésünkre megtörtént az IMEI betegjogi képviselőjének delegálása is. Az IMEI-ben elhelyezettek számára telefonkészülék használatát biztosítottuk.”
Az OBH 1042/1999. számú jelentés főbb, az IMEI főigazgatója által kifogásolt, megállapításai a következők voltak:
1.	„Az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet működéséről szóló 106/1980. (IK. 4.) IM utasítás több, a betegek jogait érintő rendelkezése – az ideiglenes kényszergyógykezelésről és a beutaltak jogairól szóló 22. § (2) bekezdése, illetve a panaszokról és kérelmekről szóló 35. §-a, a csaknem teljes egészében hatályon kívül helyezett, kiüresedett 8/1979. (VI. 30.) IM rendelet (Bv. Szabályzat) szabályaira hivatkozik. (…) Az Eütv. betegjogokra vonatkozó rendelkezéseitől való eltérés lehetőségének rendeleti szintű, sőt hatályon kívül helyezett jogszabályra hivatkozó, miniszteri utasításban történő szabályozása sérti a jogállamiság és annak lényegi elemét képező jogbiztonság alkotmányos követelményét.”
2.	„Az egészségügyről szóló törvény 189. §-a szerint a pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során – helyzetére való tekintettel – fokozott védelemben kell részesíteni. Ezek a jogok – így a beteg kapcsolattartási joga is – csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig korlátozhatók. A kényszergyógykezeltek és ideiglenes kényszergyógykezeltek teljes körére vonatkozó tilalom korlátlan ideig történő fenntartása ellentétes a törvény, és az érintettekre vonatkozó egyéb jogszabályok, rendelkezéseivel.”
3.	A jelentés megállapítása szerint – a kényszergyógykezeltek és ideiglenes kényszergyógykezeltek levelezésével összefüggésben: „Az ellenőrzés az Intézetbe beutaltak egy részével szemben nyilvánvalóan indokolt és elkerülhetetlen, azonban mindenkire kiterjedő alkalmazása – megfelelő szintű szabályozás hiányában – sérti a betegek, beutaltak és hozzátartozóik magántitokhoz való jogát és ezzel alkotmányos visszásságot okoz.”
4.	Az IMEI-ben alkalmazott kényszerítő eszközökről az 1999-es OBH-jelentés megállapította, hogy azok nem harmonizáltak az Emberi Jogok Európai Egyezménye 3. cikkében foglalt embertelen és megalázó bánásmód tilalmával, tekintettel arra, hogy a betegek részére kiadott Tájékoztató szerint: „Az elmegyógyászati tevékenységhez kapcsolódó és az egészségügyi törvényben megjelölt személyi korlátozások (pl. ágyhoz rögzítés) kényszerítő eszköz alkalmazásának nem minősülnek.”
5.	A kényszergyógykezeltek és az ideiglenes kényszergyógykezeltek bírói felülvizsgálatával összefüggésben az OBH jelentés megállapította, hogy az IMEI gyakorlata, amely a 106/1980. (IK. 4.) IM utasításon alapult, ellentétes volt, mind az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében, mind pedig az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezményben foglaltakkal, mely utóbbit az Országgyűlés az 1993. évi XXXI. törvénnyel hirdette ki.  „Az IM utasítás 36. § (1) szerint ugyanis, ha a bíróság a beutaltnak polgári vagy büntető ügyben tartandó tárgyalásra előállítása iránt az IMEI-t írásban megkeresi, az előállításról – a beutalt elmeállapota alapján – az igazgató főorvos dönt, és erről értesíti a bíróságot. Tekintettel arra, hogy a miniszteri utasítás a döntés jogával külső kontroll és jogorvoslati lehetőség nélkül egy személyt ruház fel, fennáll a veszélye annak, hogy sérelmet szenved a beteg alkotmányos joga a bírói meghallgatáshoz.”
6.	A beteg egészségi állapotára vonatkozó tájékoztatási kötelezettséggel kapcsolatban a jelentés azt állapította meg, hogy az IMEI-ben nem alkalmazták az Eütv. vonatkozó szabályait, vagyis egyaránt elmaradt a betegnek magának, illetve hozzátartozójának tájékoztatása, például egy öngyilkossági kísérletet követően.
7.	A 1042/1999. OBH-jelentés megállapítása szerint: „A beteg állapota miatt a veszély elhárításához feltétlenül szükséges ideig tartó, esetenkénti korlátozás elkerülhetetlen lehet, azonban – a megbízott főigazgató szerint jellemzően rövid időtartamúnak állított korlátozások helyett – ténylegesen napokig, hetekig tartó zárva tartás mindenképpen meghaladja a feltétlenül szükséges mértéket. A feltétlenül szükséges mértéket meghaladó korlátozás sértette a betegnek az emberi méltósághoz és a kapcsolattartáshoz fűződő jogait, illetve a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát, ezáltal alkotmányos visszásságot okozott.”
8.	Az OBH 1042/1999. jelentés szerint: „Az Eütv. 194. § (1) bekezdése alapján a korlátozások elrendeléséről a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell. Ennek értelmében a korlátozások elrendeléséről való értesítés elmulasztása az egészségügyről szóló törvény rendelkezéseinek sérelmével összefüggésben sértette a jogállamiság és ennek lényegi elemét képező jogbiztonság alkotmányos követelményét.”
9.	Az OBH 1042/1999. jelentés szerint: „A vizsgálatot (az OBH-vizsgálatról van szó) követő ötödik nap nevezett beteg a WC ülőkével támadta meg és vágta fejbe a neki reggelit vivő ápolót. Az intézet hivatalos személy elleni erőszak bűntette elkövetésének alapos gyanúja miatt tett feljelentést ellene. A vizsgálatot megelőzően a beteg hasonló megnyilvánulásait, amikor heveny pszichotikus állapotban virágcserepeket dobált, enyhébben ítélték meg. Az IMEI korábbi álláspontja szerint a beteg ilyen magatartása: „Nem rendkívüli esemény, hanem a pszichiátriai osztály profiljából adódó – a beteg ellátásával kapcsolatos kockázati tényező.” A tett intézkedés arra utal, hogy a beteg magatartására történő reagálás az OBH vizsgálatot követően megváltozott.”
II. Ugyancsak az IMEI-ben folyó gyógyító tevékenységet kifogásolta az OBH 1125/2004. számú ügyben, ez évben, érkezett panasz is, bár ez korábbi időszakra – 2000. július 31. – 2000. augusztus 28. – vonatkozott.
A panaszos beadványában azt sérelmezte, hogy előzetes letartóztatása ideje alatt, az IMEI-ben történt kivizsgálása és kezelése során olyan injekciós kezelést kapott két héten keresztül, ami alapbetegségét - Pánikzavar - lényegesen rontotta, őt magát pedig életveszélyes állapotba sodorta. Az alkalmazott kezeléssel kapcsolatban kérése ellenére sem kapott megfelelő felvilágosítást, és állapotának rosszabbodása, valamint határozott tiltakozása ellenére is folytatták az injekciós kúrát. Mindez felvetette a panaszosnak a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, valamint az élethez és az emberi méltósághoz fűződő alkotmányos jogai sérelmének lehetőségét.
Tekintettel arra, hogy az IMEI működését rendező jogszabályok az 1999-es jelentéssel és az OBH 1125/2004. számú panasszal érintett időszakhoz képest is jelentős változáson mentek keresztül, összevont vizsgálat keretében tartottam szükségesnek annak megállapítását, hogy az említett jogszabály-változások miként befolyásolták az IMEI működését.
Jelen vizsgálatom célja tehát a vonatkozó jogszabályok áttekintése és annak megállapítása volt, hogy hogyan érvényesültek az IMEI-be kivizsgálásra beutaltak és/vagy ott kezelt kényszergyógykezeltek emberi-állampolgári jogai a panaszolt időszakhoz képest, a jogszabályváltozások után.

Érintett alkotmányos jogok
A Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. (2) Senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetésnek alávetni, és különösen tilos emberen a hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletet végezni.
70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. (2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.

Alkalmazott jogszabályok
1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről
1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről.
2001. évi XXXIV. törvény az egészségügyi szakellátási kötelezettségről, továbbá egyes egészségügyet érintő törvények módosításáról (Az Eütv. 192. § és az 1979. évi 11. tvr. 83. § módosítása.)
1991. évi XI. törvény az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról
1995. évi CVII. törvény a büntetés végrehajtási szervezetről.
1979. évi 11. törvényerejű rendelet a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról.
142/2002. (VI. 28.) Korm. rendelet az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter feladat- és hatásköréről (Hatályon kívül helyezte az egészségügyi miniszter feladat- és hatásköréről szóló 288/2004. (X. 28.) Korm. rendelet, 2004. X. 29-től.
30/2003. (VII. 18.) IM-ESzCsM együttes rendelet a büntetés-végrehajtási szervek tevékenységével kapcsolatos közegészségügyi követelményekről, a közegészségügyi feladatok ellátásának, valamint az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálattal való együttműködés rendjéről
32/2002. (XII. 21.) IM rendelet az Igazságügyi Minisztérium fejezet …
36/2003. (X. 3.) IM rendelet a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról, valamint az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet feladatairól, működéséről.
6/1996. (VII. 12.) IM rendelet a szabadságvesztés és előzetes letartóztatás …
9/1979. (VI. 30.) IM rendelet a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról (Hatályon kívül helyezte a 36/2003. (X. 3.) IM rendelet 44. 0 (2) a).
5/1998. (III. 6.) IM rendelet a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról
21/1997. (VII. 8.) IM rendelet a büntetés-végrehajtási szervezet Szolgálati Szabályzatáról.
(A jogszabályi hivatkozások a vonatkozó részben találhatók.)

Megállapított tényállás
Az országgyűlési biztos, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény rendelkezései értelmében (a továbbiakban: Obtv.) az emberi, illetve állampolgári jogok érvényesülését vizsgálhatja. Adott esetben e jogok érvényesülésének vizsgálata elválaszthatatlan a pszichiátriai kezelés sajátosságaitól. Ezért a vizsgálat során pszichiáter szakértő munkatársam bevonásával elemeztem az orvosi (pszichiátriai) kezelés – konkrétabban: az injekciós kúra – hatását az IMEI-ben 2000. július 31. és 2000. augusztus 28. között kezelt panaszos testi-lelki állapotára, valamint azt a kérdést, hogy az IMEI speciális körülményei között általában miként érvényesülnek az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) X. fejezetébe foglalt pszichiátriai betegek jogai. A lehető legjobb megismerés érdekében megvizsgáltam, egyrészt a panaszos kezelésének teljes orvosi dokumentációját, másrészt mindazokat a jogszabályokat, melyek jellegüknél fogva módosítják az Eütv. betegjogokra vonatkozó szabályait az IMEI-ben történő alkalmazásuk során. Vizsgálatom során felhasználásra került a Betegségek Nemzetközi Osztályozása 10. (a továbbiakban: BNO-10) verziója az alkalmazott diagnózisok tartalmának szakszerű leírása érdekében, tekintve, hogy ezek képezik alapját a panasszal érintett kezeléseknek. Ugyanezen okból került sor a Pharmindex Zsebkönyv 2003 „Pszichiátria” megfelelő részeinek tanulmányozására is, mivel ebben kerültek kiadásra a hivatalos szakmai irányelvek a különböző pszichiátriai kórképek korszerű kezeléséről.

I. A megállapított tényállás és annak értékelése a vizsgálat során elemzett OBH 1125/2004. számú ügyben
A panaszost első ízben a Vas-megyei Büntetés-végrehajtási Intézet orvosa utalta be az IMEI-be 2000. július 31-én „Depresszió. Suicid szándék – Autóagresszió jelei” diagnózisokkal. A beutaló „saját észrevételeink” részében az szerepel, hogy: „Öngyilkosságra utaló kijelentéseket tett, és zárkájában végrendeletet találtak ellenőrzés során.” Mindez azért jelentős, mert a panaszos szerint előzetes letartóztatása ideje alatt öngyilkossági szándékot nem hangoztatott. Ennek igazolására levélben kért nyilatkozatot a beutaló orvostól, aki azonban azt válaszolta, hogy: „Tekintettel az eddig eltel, viszonylag hosszú időre, én már azt nem tudom megmondani, hogy mikor, és ki előtt tett olyan kijelentést, hogy öngyilkos akar lenni.” 
A beutalás napján kelt „Igazságügyi pszichiátriai szakértői lelet és vélemény”, mely vizsgálat két nappal korábban július 28-án történt, részletesen leírta szorongásos rosszulléteit, melyek már évek óta fennálltak, és amit az orvosok pánik állapotnak tartottak. Különböző nyugtatókat kapott – Seduxen, Xanax, Rudotel. A 2000. július 28-i vizsgálati lelet rögzítette a panaszos feszült, szorongó lelki állapotát, azonban észrevevésében és gondolkodásában kórosat nem talált. Azt tartalmazza, hogy: „Vissza-visszatérnek élettagadó gondolatok, kb. 2 héttel ezelőtt végrendeletet készített.” Hangulata a vizsgálatot végző pszichiáter szerint deprimált volt, többször elsírta magát. A pszichiáter szakértő a beteg pszichés állapotát veszélyeztetőnek tartotta, és erre alapozva szükségesnek tartotta gyógykezelését.
A pszichiátriai diagnózis „Kevert szorongásos és depressziós zavar – Pánikbetegség. Affektív személyiség zavar?” volt. Az IMEI-beutalás közvetlen oka ez a pszichiátriai vélemény volt, annak ellenére, hogy a szakértői vizsgálat időpontjában már harmadik hete volt a panaszos előzetes letartóztatásban, és a végrendelet is két héttel korábban készíthette, mégsem került sor szakorvosi vizsgálatára, kezelésbe vételére.
Az alapos és hosszas pszichiátriai vizsgálatot még ugyanazon a napon, tehát július 28-án, pszichológiai vizsgálat követte. A vizsgáló pszichológus leírta, hogy a panaszos lelki állapota tovább romlott, szabályos pánik állapotba került, annyira, hogy ez „átragadt” a pszichológusra. A pszichológus szabályos diagnózist nem adott, azonban figyelmen kívül hagyva az előzetes letartóztatásban lévő, zaklatott, a vizsgálatoktól kimerült panaszos aktuális lelki állapotát, olyan véleményt adott, hogy „Magas fokú indulati feszültségei veszélyes elhárításokra késztethetik. (akár önmaga ellen is fordulhat).” 
Amikor a panaszos később levélben kért felvilágosítást a szakértőktől, megkérdezve őket, hogy tett-e öngyilkossági szándékról tanúskodó kijelentést, a következő választ kapta: „Pontosítva, a szakértői vizsgálat során Ön konkrétan olyan kijelentést nem tett, hogy öngyilkos akar lenni.” 
Összegezve a panaszos IMEI-be utalásának körülményeit, a következők állapíthatók meg:
1.	A panaszos a vizsgálat napján – 2000. július 28-a – igen zaklatott lelkiállapotban volt, ami a vizsgálatok végére szabályos pánik-állapotba torkollott. 
2.	Ennek ellenére a vizsgálók nem észleltek nála elmebetegségre utaló tünetet, mint amilyen az érzékcsalódás, vagy a téveszme. 
3.	Ugyancsak hiányzott az öngyilkossági szándék hangoztatása, bár a depresszív hangulat egyre kifejezettebb lett a nap folyamán.
4.	Depressziós hangulata, ismert pánik rohamai, valamint a végrendelet-írás ellenére a panaszos előzetes letartóztatásának első három hetében szakorvoshoz nem került, gyógyszeres kezelést nem kapott.
5.	Sem az elmeszakértői vélemény, sem pedig a beutaló orvos diagnózisa nem utalt elmebetegségre.

Az elmeszakértői vizsgálat leletének kiadása napján – 2000. július 31. – került sor a panaszos IMEI-be szállítására, és újbóli vizsgálatára. A felvevő orvos az anamnézist illetően visszautalt az igazságügyi elmeszakértői vizsgálatra, majd a „Jelen panaszok” felvételével folytatta. A panaszos azt mondta, hogy azért írt végrendeletet, hogy ha vele „történik valami”, vigyázzanak a kutyájára. Elmondta azt is, hogy pánik betegsége miatt nem bírja a zárkát, nem tud aludni és nagyon bántja, hogy megbilincselve vitték be a polgármesteri hivatalba a falujában, ahol ő a polgármester. Végül a vizsgáló orvos megjegyezte, hogy „rossz gondolatok is megfordulnak a fejében” (a rossz gondolatok mibenlétére nem történik utalás, és ezeket a vizsgáló orvos nem is idézte). 
A pszichés státuszban az orvos sorra leírta, hogy érzékcsalódásokat nem észlelt, gondolkodászavara sem volt a betegnek, emlékezeti funkciói rendben voltak, intellektusa korának és iskolai végzettségének megfelelő volt. A betegségi tünetek közül kiemelte az erős szorongást, az érzelmi labilitást és esékeny hangulatot.
A fentiek alapján felállított diagnózis: „Kevert szorongásos és depressziós zavar. Alkalmazkodási zavar”. Az első kezelés végén kiadott zárójelentés (2000. 08. 14.) Alkalmazkodási reakció-t írt, kiegészítve a diagnózis BNO-kódjával: F 43.21 (A kórforma BNO-10 szerinti leírásából csak néhány momentumot emelek ki, hogy demonstráljam, hogy a panaszosnál észlelt pszichés zavar nem volt elmebetegség: „Érzelmi vagy viselkedési tünetek kifejlődése jól azonosítható különféle stresszor(ok)ra adott válaszként, a stresszor(ok) felléptét követő 3 hónapon belül. Kevert szorongásos és depresszív forma: a vezető megnyilvánulás a szorongás és a depresszió kombinációja.”) 
A Pharmindex Zsebkönyv 2003 „Pszichiátriai zavarok gyógykezelése” fejezete a pszichoterápiás eljárások javallatait a BNO-10 diagnosztikus kategóriái alapján tárgyalja. Ennek megfelelően az F40-F49-ig terjedő kategóriában (ahol a fenti „Alkalmazkodási reakció” is található) a következőt írja a kézikönyv: „Neurotikus, stresszhez társuló és szomatoform zavarok – Az ellátási stratégia a pszichoterápiás kezelésre épül, más kezelés ennek kiegészítéseként jön szóba. Alkalmazható pszichoterápiák F43 (súlyos stressz által kiváltott reakciók és alkalmazkodási zavarok): krízisintervenció, egyéni és csoportos pszichoterápia.”
A kórrajz tanúsága szerint a panaszos kezelése nem igazodott a felállított diagnózishoz, mivel kizárólag gyógyszeres (kémiai) terápiában részesült, bár az IMEI főigazgatója hozzám írt levelében úgy nyilatkozott, hogy az öngyilkossági kísérlet utáni krízisintervenció is szerepel az IMEI feladatai között. Ezért az alkalmazott gyógyszeres terápiát vizsgáltam kiemelten, pontosabban azt, hogy az mennyire felelt meg az elfogadott és követendő terápiás elveknek, vagy mennyire volt összhangban a kezelés alapját képező diagnózissal.
A kérdés második felére egyértelmű válasz adható, amennyiben megállapítható, hogy a diagnózis elsősorban pszichoterápiás megközelítést tett volna indokolttá, ezzel szemben a kezelés majdnem két hétig adagolt neuroleptikumokból (pszichiátriai kórképekben használatos, a központi idegrendszerre ható szerek) állt, és ez sem felelt meg a korszerű kezelési elveknek.
Az IMEI orvosa által felállított diagnózis alapján, valamint a Pszichiátriai Szakmai Kollégium ajánlása szem előtt tartása mellett, az úgynevezett szorongásoldó szerek alkalmazása lett volna indokolt. A szakmai kollégium elsősorban a „nagypotenciálú benzodiazepineket” (Xanax, Frontin, Rivotril) ajánlja a szorongásos betegségekben, és mindhárom gyógyszer esetében az alkalmazás elsődleges területének a pánikbetegséget, az általános szorongásos állapotokat és a kevert szorongásos és depressziós szindrómákat adja meg. Ezek pedig szó szerint megegyeznek a panaszos betegségével, amit az igazságügyi elmeszakértő és az IMEI orvosa is megállapított. Ilyen gyógyszereket azonban a panaszos sem tabletta, sem injekció formájában nem kapott első IMEI kezelése során.
Az első és egyben egyetlen utalás, ami azt jelzi, hogy a panaszost az IMEI-ben pszichiátriai betegként kezelték az, a szintén július 31-én kitöltött, „JAVASLAT az IMEI-be beutaltnak kórteremfelelősökkel történő elhelyezésére” címet viselő nyomtatványon található, amennyiben „Betegségi problémájának jellege” rubrika négy lehetősége közül – elmegyógyászati; szervi, idegrendszeri; személyiségzavar; egyéb, mégpedig; – az elsőt húzta alá a felvételt végző orvos. Ugyanezen a nyomtatványon szerepel „A kórteremfelelősökkel történő elhelyezés szükségességének részletes elmeorvosi és biztonsági indoklása” rész is, ahová kézzel azt írták be, hogy: „öngyilk. syndr.” (öngyilkossági tünetegyüttes). 
Sem a kézzel írt felvételi kórlap, sem annak számítógépen készített (kibővített) változata nem tartalmaz semmiféle gyógykezelési tervet. Egy megjegyzés található csupán a kórrajz végén: „Intézkedést nem igényel!” A „Javaslat…” című nyomtatvány kitöltése tehát nem minősült intézkedésnek.
Az injekciós kúra során alkalmazott gyógyszereket kimondottan valamilyen pszichózisban (elmebetegségben) szenvedő betegek terápiájában használják, de a szorongásos, depresszív, pánik szindrómás pácienseknél nem szokásos az alkalmazásuk. További probléma, hogy két olyan, úgynevezett „tradicionális” (hagyományos) szert kombináltak (Haloperidol és Tisercin), melyek hatásmechanizmusa hasonló (tehát a terápiás hatásspektrum növekedése nem várható), ezzel szemben erősítik egymás nemkívánatos mellékhatásait. A választott dózis is indokolatlanul magas volt – napi 10-15 mg. Haloperidol és 50 mg. Tisercin. 
Az első parkinzonos tünetek jelentkezésekor Pipolphen injekció adását kezdték el, amelyről a már többször idézett kézikönyv a következőket írja: „Egyes antihisztamin-hatású fenotiazinok (pl. a korábban igen népszerű hazai Pipolphen) semmiféle antipszichotikus hatással nem rendelkeznek, antiparkinson szerként sem ajánlhatók. Számos kedvezőtlen mellékhatásuk miatt pszichiátriai alkalmazásuk céltalan és kerülendő.” 
Csak sejthető – mivel a kórlefolyásban nem említik egyszer sem – hogy a fellépő parkinzonos mellékhatások miatt hagyták abba a Haloperdol és végül a Tisercin adását is, és tértek át a Cisordinol-ra. Ez a szer azonban mind hatásmechanizmusát, mind pedig mellékhatásait tekintve azonos csoportba tartozik a Haloperidol-al, ezért alkalmazásától nem várható, hogy kivédje a Haloperidol-Tisercin kombináció mellékhatásait. Miután a panaszosnak kezelése során végig nem volt pszichotikus tünete, érthetetlen a kezelés hosszú hatású Cisordinol Depot-al történő befejezése is.
A „Decursus” (kórlefolyás) első bejegyzése augusztus 2-án kelt, így a felvételkor elrendelt gyógyszerelés (injekciós kúra) tekintetében információt csak a lázlapról lehet nyerni: Haloperidol 1-0-1 amp. Tisercin 1-0-1 amp. Ezt a kezelést augusztus 4-én változtatták meg úgy, hogy a Haloperidolt napi 3x1 amp-ra növelték, a Tisercin esti 1 amp-ra csökkentése és a 3x1 amp. Pipolpen beállítása mellett. 
A panaszos kezdetben 76-os pulzusszáma augusztus 6-ára 129/min. lett, ami egy 25 mg-os Betaloc tbl. beadását tette szükségessé.
A következő változtatás a gyógyszerelésben augusztus 8-án következett, amikor beszüntették a Haloperidol adagolását, helyette 1 amp. (100 mg.) Cisordinol Acutard-ot kapott a beteg, kiegészítve esti 1-1 amp. Tisercinnel és Pipolphen-el. A panaszos augusztus 10-én kapott egy újabb amp. Cisordinol Acutardot és 1 amp. Cisordinol Depot is, ami 200 mg. hatóanyagot tartalmaz, a felszívódása pedig elhúzódó. Az esti Tisercint elhagyták, helyette 2 amp-ra emelték az antiparkinson hatásúnak tartott Pipolphen adagját és kiegészítették 1 tbl. Akineton-al (a parkinzonos mellékhatások kezelésére szolgáló gyógyszer). Ettől kezdve a 14-ei eltávozásáig a panaszos már csak Pipolphen injekciót kapott esténként.
A kórlefolyásban (decursus) a fentiekből semmi nem jelenik meg, sőt a teljesen egységes íráskép alapján okkal feltételezhető, hogy utólag, tehát az elbocsátás után, készítették.
A panaszossal első kezelése során – 2000. augusztus 10-én – aláírattak egy nyilatkozatot, melyben lemond öngyilkossági szándékáról. A decursusban azonban sem az nem szerepel, hogy a panaszos öngyilkossági szándékot hangoztatott volna, sem az, hogy aláíratták vele a lemondó nyilatkozatot.
A kezelés befejeztével, augusztus 14-én, kibocsátott zárójelentés pedig egyetlen mondatban foglalja össze a kórlefolyást: „Gyógyszerelés során kompenzálódott.” A zárójelentés meg sem említi a kezelés során fellépett két szövődményt, úgymint az injekciózás helyén keletkezett gyulladt beszűrődéseket és a parkinzonos tüneteket, amelyek miatt a panaszos a Pipolphen injekciót és az Akineton tablettát kapta. A zárójelentés azzal zárul, hogy egy hónappal később (szept. 11-én) kontrollra kérik a panaszost a Cisordinol Depot injekciós kezelés folytatása céljából. Az áttekintett orvosi dokumentációban semmiféle utalás nem található arra nézve, hogy milyen orvosszakmai indok alapján kellett volna folytatni a hosszúhatású Cisordinol kezelést.
Az első IMEI kezelés körülményeit összegezve, a következők állapíthatók meg:
1.	A beutalási és a kórházi dokumentáció alapján nem bizonyítható egyértelműen az öngyilkossági szándék.
2.	A panaszos vizsgálata egyértelműen az „Alkalmazkodási reakció” diagnózist igazolta.
3.	A bevezetett terápia nem volt összhangban a diagnózissal.
4.	Az injekciós kezelés mind hossza (10 nap), mind pedig a beadott adagok tekintetében jelentősen túlméretezett volt, megvalósította a „kémiai kényszerzubbony” esetét.
5.	Orvosszakmailag indokolatlan volt a hosszúhatású neuroleptikum (Cisordinol Depot) alkalmazása.
6.	A kórrajz, a kórlefolyás és a zárójelentés is hiányos, nem követhető sem a beteg állapotváltozása, sem az orvosi beavatkozások oka.
7.	Sem a kórrajzban, sem a zárójelentésben nem rögzítették a parkinzonos mellékhatások és az postinjekciós beszűrődések megjelenését.
A második IMEI kezelés 2000. augusztus 18-ától, 2004. augusztus 28-ig tartott. 
Négy nappal előző kezelésének befejezése után a Vas Megyei Büntetésvégrehajtási Intézet orvosa visszautalta a panaszost az IMEI-be „Neurosis, Pánik sy.” diagnózisokkal. A beutalás indoklása ezúttal sokkal részletesebb, mint az első alkalommal volt: „Mai napon 2x összeesett, rosszul lett, ideges, feszült, remeg, szája habzott. Feszültségoldót kér – érzi, hogy nincs jól, rosszullétei vannak, szíve hevesen ver. Az IMEI-ben kapott gyógyszereitől rosszabbul lett, mint felvétele előtt volt. Éjszaka nem tud aludni, állandó mozgáskényszere van, kezei remegnek – emiatt enni sem tud kanállal, villával. Halálfélelme van.” 
Az IMEI ügyeletes orvosa – aki nem volt azonos az előző kezelést folytató orvossal – leírta, hogy mindkét oldalon a gluteális régióban (farpofákon) halványuló haematoma, tömöttebb tapintatú postinjekciós beszűrődés észlelhető. A panaszos vérnyomása és pulzusszáma is magasabb volt (RR: 150/90 Hgmm. P: 102/min.) Pszichésen ezúttal dysphoriát (hangulatzavar), alvászavart, nyugtalanságérzést, szorongást és fokozott betegségtudatot állapított meg az ügyeletes orvos. A felvételi kórlap záró részében a „Szorongásos állapot. Gyógyszer mellékhatás okozta extrapyramidális tünetek? Postinjekciós gluteális infiltr.” vélemény szerepelt. A megállapított diagnózisokkal összhangban az ügyeletes orvos antibiotikum adását kezdte el, beadatott a betegnek 1-1 ampulla Rivotril-t (szorongásoldó) és Akineton-t (antiparkinzon szer). Elrendelte a Rivotril és az Akineton adagolását tablettában is, valamint Betaloc tbl. adását a szapora szívműködés mérséklése céljából. Kis mennyiségű vízhajtó gyógyszer (1/2 tbl. Furosemid) adását is szükségesnek tartotta. A beteg állapota néhány nap alatt rendeződött, vérnyomása és pulzusszáma normalizálódott, parkinzonos tünetei csökkentek, illetve megszűntek. 
Kezelése során, két nappal felvételét követően, a kezelőorvos, aki ekkor már ugyanaz volt, mint első kezelése idején, leállította a szorongásoldó adását, majd újra Pipolphen terápiát kezdett, ezúttal este 2 tbl. mennyiségben. A második zárójelentésben szereplő kórlefolyás a következőket tartalmazta: „Osztályunkon antiparkinzonos szerek mellett panaszmentes volt. További osztályos kezelést nem igényel, a beutaló intézetbe visszaküldjük. Szeptember 11-ére kérjük ambuláns kontrollra, depo (Cisordinol Depot inj.) medikáció folytatása céljából, addig is Kemadrin (a parkinsonos tünetek kezelésére szolgáló gyógyszer) 2x1 tbl. adása javasolt.”
A decursus sajnos ebben az esetben még elnagyoltabb, és még kevésbé olvasható, mint ami az első kezelés során készült. 
A kórrajz és a kórlefolyás rövid összefoglalása után eléggé meglepő a második zárójelentésen szereplő diagnózis: „Facticiosus (színlelt) zavar” F 68.1 
A BNO-10 a következőket írja erről a diagnosztikus kategóriáról: „Pszichés vagy testi tünetek vagy rokkantság szándékos produkciója (szimulálása) vagy erről való meggyőződés.” Ennek a zavarnak a BNO-10 három változatát taglalja, mivel azonban a kórrajzban nem történik utalás arra, hogy a kezelőorvos melyikre gondolt, mellőzöm ezek idézését. 
A panaszos második IMEI kezelésével kapcsolatban az állapítható meg, hogy miközben a panaszost az orvos – saját diagnózisa alapján – szimulánsnak tartotta, visszarendelte a súlyos mellékhatásokat kiváltó tartós hatású neuroleptikus kezelés folytatása céljából. A panaszos előzetes letartóztatása idején, IMEI-ben való kezelése során az injekciós kezelést tehát büntetésképpen kapta.
A panaszosnak úgy sikerült megakadályoznia a következő hosszúhatású neuroleptikus injekció beadását, hogy írásban megtagadta IMEI-be történő szállítását, tekintettel arra, hogy nem állt kényszergyógykezelést elrendelő bírói határozat hatálya alatt. A megtagadás tényéről ügyvédjét is értesítette.

II. Jogi következtetések
1. A helyzet lehető legjobb megértéséhez az IMEI státuszának meghatározásával kezdtem megállapításaim összegzését. A büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény 1. § (1) bekezdése a következőképpen határozza meg a büntetés-végrehajtási szervezet jogállását: „A büntetés-végrehajtási szervezet (a továbbiakban: bv. szervezet) a külön törvényben meghatározott szabadság-elvonással járó büntetéseket, intézkedéseket, büntetőeljárási kényszerintézkedéseket, a szabálysértés miatt kiszabott pénzbírság átváltoztatása folytán megállapított elzárást, továbbá – törvény által megállapított körben – az idegenrendészeti őrizetet végrehajtó állami, fegyveres rendvédelmi szerv.”. E meghatározásnak megfelelően az Igazságügyi Minisztérium fejezethez tartozó költségvetési szerv középirányító szervként történő elismeréséről (…) szóló 32/2002. (XII. 21.) IM rendelet 1. számú mellékletében („A Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága, mint középirányító szerv irányítása alá tartozó költségvetési szervek”) 32. sorszám alatt van feltüntetve az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet (IMEI). A kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés, valamint az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet feladatairól, működéséről szóló 36/2003. (X. 3.) IM rendelet (a továbbiakban: Rendelet) 2. § (1) bekezdése a következőképpen állapítja meg az IMEI jogállását: „Az IMEI az igazságügyminiszter irányítása alatt működő, zárt jellegű, országos feladatkörű, büntetés végrehajtási egészségügyi intézet.” A 106/1980. (IK. 4.) IM utasításban, ami részben a Rendelet elődjének tekinthető, hasonló az IMEI jogállásának meghatározása azzal a különbséggel, hogy hiányzik belőle az „egészségügyi” kitétel.  Az IMEI felügyeletét az Igazságügyi Minisztérium, szakfelügyeletét a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága (a továbbiakban: BVOP) látja el.
A Rendelet 2 § (2) bekezdése szerint: „Az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter a kényszergyógykezelés és ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtása felett szakfelügyeletet gyakorol, a tapasztaltakról az igazságügyminisztert tájékoztatja.”
Ebből következően az IMEI szakfelügyelete kettős: a büntetés-végrehajtás a BVOP, az egészségügyi tevékenység pedig az egészségügyi miniszter felügyelete alá tartozik. A kérdés tehát úgy fogalmazható meg, hogy milyen módon, és főleg, milyen hatékonysággal gyakorolja az egészségügyi miniszter szakfelügyeleti jogát az IMEI-ben, valamint a jogszabály – mely a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásának szakfelügyeletét rendeli el – kiterjed-e az előzetes letartóztatásban lévő beutaltak felügyeletére is?
Vizsgálatom során a BVOP parancsnokától bekértem a fővárosi pszichiáter szakfőorvos 2004. március 30-án kelt jelentését, amely az IMEI-ben végzett vizsgálat eredményét taglalja. Ebből kiderült, hogy a szakfőorvos a Fővárosi Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) megbízásából vizsgálódott az IMEI-ben. Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról szóló 1991. évi XI. törvény (a továbbiakban: Ántv.) 2. § (1) bekezdés a) pontja értelmében az ÁNTSZ: „Az ország egész területén – a fegyveres erők, beleértve az országban tartózkodó külföldi fegyveres erőket is, és a rendvédelmi szervek (ide nem értve a büntetés-végrehajtási szervezetet) tevékenységének kivételével – közegészségügyi ellenőrzést végez;”. Tehát, az ÁNTSZ ellenőrzi a büntetés-végrehajtási szervezetet, de egyrészt ez az ellenőrzés közegészségügyi és nem pszichiátriai, másrészt az ÁNTSZ feladatai között nem szerepel az IMEI szakfelügyelete. A 30/2003. (VII. 18.) IM-ESzCsM együttes rendelet, amely a büntetés-végrehajtási szervek tevékenységével kapcsolatos közegészségügyi követelményekről, a közegészségügyi feladatok ellátásának, valamint az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálattal való együttműködés rendjéről szól, nem tartalmaz szabályozást az IMEI-ben folyó egészségügyi tevékenység szakfelügyeletére vonatkozóan.
Ugyanígy, sem az Eütv., sem pedig az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter feladat- és hatásköréről szóló 142/2002. (VI. 28.) Kormány rendelet – és az ezt 2004. október 29-én hatályon kívül helyező, az egészségügyi miniszter feladat- és hatásköréről szóló 288/2004. (X. 28.) Korm. rendelet – nem nevesíti az IMEI szakfelügyeletét. 
A Korm. rendelet 3. § (2) bekezdése értelmében: „A miniszter ágazati irányító jogköre kiterjed minden egészségügyi, szociális és családügyi tevékenységre, illetőleg ellátásra, függetlenül a tevékenységet folytató szerv jogállásától és alárendeltségétől.” Továbbá, ugyanezen jogszabály 5. §-a értelmében a miniszter egészségpolitikai feladatai körében meghatározza az egészségügyi ellátás szakmai szabályait, illetve irányítja az Állami Tisztiorvosi Szolgálatot (5. § a),am; d),da).
A vonatkozó jogszabály-helyek elemzéséből arra lehet következtetni, hogy mivel az ÁNTSZ-nek van hatásköre a büntetés-végrehajtási szervezetek közegészségügyi ellenőrzésére, a miniszter ide „telepítette” az IMEI szakfelügyeletét is anélkül, hogy ez a vonatkozó jogszabályokban bárhol konkrét formában, normaként megjelenne. 
Ennek következtében semmilyen rendelkezés (miniszteri rendelet, ÁNTSZ és/vagy BVOP utasítás) nincs a szakfelügyelet formai és tartalmi követelményeit illetően. Bizonyára ennek tudható be, hogy a fővárosi pszichiáter szakfőorvos jelentése ötletszerű megállapításokat tartalmaz anélkül, hogy elemezné az IMEI szakmai munkájára vonatkozó belső szabályzatokat és a betegellátás egyéb dokumentumait.
Megállapítható tehát, hogy az IMEI egészségügyi szakfelügyelete kidolgozatlan, formális és így nem alkalmas arra, hogy a neki szánt feladatot – a kényszergyógykezeltek, ideiglenes kényszergyógykezeltek, valamint előzetes letartóztatásban lévők kivizsgálásának, és kezelésének tényleges körülményei megállapítása – ellássa, továbbá, hogy az IMEI-ben folyó szakmai tevékenységeket a modern kezelési elvekhez lehessen igazítani, illetve meg lehessen előzni az esetleges túlkapásokat. Miután az IMEI-ben kezeltek különleges határterületét jelentik a pszichiátriai ellátásnak, hiszen esetükben valamely pszichiátriai kórkép „személy elleni erőszakos vagy közveszélyt okozó büntetendő cselekménnyel párosul”, vagyis nagy jelentősége van kezelésük – a szakma szabályaihoz igazodó – kidolgozásának.
2. A következő általam vizsgált problémakör az IMEI-ben alkalmazott, illetve alkalmazható kényszerítő eszközökkel függ össze. Jelen vizsgálat szempontjából ennek a kérdésnek azért tulajdonítottam különös jelentőséget, mivel a panaszos által kifogásolt injekciós kúrát a 2001. évi XXXIV. törvénnyel módosított, (2001. VII. 12-én lépett hatályba), Eütv. a pszichiátriai beteg személyes szabadságát korlátozó eszközök között sorolja fel (kémiai korlátozás). Az Eütv. rendelkezései értelmében pedig, bármilyen korlátozó eljárásnak szigorú feltételei vannak, mégpedig: „Személyes szabadságában bármely módon (fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerrel, illetve eljárással) csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges.  A korlátozás elrendelésének oka a beteg önmaga, illetve mások életét, testi épségét, egészségét különösen veszélyeztető, környezetét súlyosan fenyegető, támadó magatartása lehet, továbbá ha a beteg engedély nélküli eltávozása másként nem akadályozható meg, valamint ha a beteg a vizsgálattal, gyógykezeléssel szemben aktív ellenállást tanúsít.” - [Eütv. 192. § (1), (2)]. 
A panaszolt IMEI-kezelés idején (2000-ben) hatályos Eütv. még csak azt tartalmazta, hogy: „Személyes szabadságában bármely módon csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges.” (192. § (1) bek.)
Az Eütv. 188. § b) pontja értelmében: „veszélyeztető magatartás: a beteg – pszichés állapotának zavara következtében – saját vagy mások életére, testi épségére, egészségére jelentős veszélyt jelenthet (…); illetve c) pont közvetlen veszélyeztető magatartás: a beteg – pszichés állapotának akut zavara következtében – saját vagy mások életére, testi épségére közvetlen és súlyos veszélyt jelent”.
Az előzőek ismeretében megvizsgáltam az IMEI működését rendező – a kényszerítő eszközök használatára vonatkozó – szabályozást. Megállapítottam, hogy az egészségügyre és a büntetés-végrehajtási szervezetre vonatkozó jogszabályokban használt terminológia jelentős mértékben eltér egymástól. A büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény, az 1979. évi 11. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Bv. tvr.) és a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról, továbbá a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról, valamint az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet feladatairól, működéséről szóló 36/2003. (X. 3.) IM rendelet egyaránt a kényszerítő eszköz fogalmát használja – ezek: testi kényszer, bilincs, könnygáz, elektromos sokkoló eszköz, gumibot, szolgálati kutya, lőfegyverhasználat – ami korántsem azonos az Eütv-ben használt „korlátozás” fogalmával. 
Ezért hiába rendeli el a Bv. tvr. 84. § (2) bekezdése, hogy: „A kényszergyógykezelésre utalt betegre – a jogszabályban meghatározott eltérésekkel – a pszichiátriai betegek intézeti gyógykezelésére kötelező irányadó szabályokat kell alkalmazni [az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 189-195. §]” –mert nem történt meg a vonatkozó jogszabályok harmonizációja. 
Az 1995. évi CVII. törvény 16. § (3) bekezdése szerint „Csak testi kényszer alkalmazható a kényszergyógykezelttel, ideiglenes kényszergyógykezelttel és a kóros elmeállapotúvá vált fogvatartottal szemben.” A testi kényszer eseteit – megfogás, lefogás, ellökés, elvezetés, önvédelmi fogás – a 18. § sorolja fel. 
A Bv. tvr. 2001. évi XXXIV. törvénnyel történt módosítása során beiktatásra került 84/A. § (1) bekezdés értelmében: „A beteggel szemben korlátozott testi kényszer, megfogás vagy lefogás alkalmazható, ha
a) saját vagy mások életét, testi épségét sérti vagy veszélyezteti,
b) az Intézet rendjét, biztonságát, anyagi javait sérti vagy veszélyezteti,
c) engedély nélküli távozását másként nem lehet megakadályozni,
d) a vizsgálattal, illetve a gyógykezeléssel szemben aktív ellenállást tanúsít.”
Az idézet jogszabályhely harmonizál az Eütv. már hivatkozott 192. § (2) bekezdésében foglaltakkal, ami szerint: „A korlátozás elrendelésének oka a beteg önmaga, illetve mások életét, testi épségét, egészségét különösen veszélyeztető, környezetét súlyosan fenyegető, támadó magatartása lehet, továbbá ha a beteg engedély nélküli eltávozása másként nem akadályozható meg, valamint ha a beteg a vizsgálattal, gyógykezeléssel szemben aktív ellenállást tanúsít.” 
Ugyanakkor a Bv. tvr. nem veszi át az Eütv. 192. § (1) bekezdéséből a második mondatot, mely szerint: „A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges.”. Ugyanígy a (4) bekezdés szövegét sem: „A korlátozás ideje alatt a beteg állapotát folyamatosan ellenőrizni kell, amely magában foglalja a fizikai, higiénés és egyéb szükségletek felmérését és ezeknek a beteg állapotának megfelelő kielégítését.”
Az eltérések egy része logikusan következik az IMEI speciális státuszából. Így nyilvánvaló, hogy az a beteg, aki a kényszergyógykezelését elrendelő bírói végzés hatálya alatt áll, nem hagyhatja el az intézetet, és nem utasíthatja vissza a kezelést. 
Nem vitatható azonban, hogy a kémiai (biológiai) korlátozás el nem ismerése a kényszerítő eszközök között nyilvánvalóan alaptalan, hiszen pontosan ez jelenti a korlátozás-kényszerítés fő eszközét a pszichiátriai osztályokon. Az Eütv-ben szereplő fizikai korlátozás ugyanis a megfogáson, lefogáson kívül magában foglalja az elkülönítést (zárka, hálós ágy), és a rögzítést (lekötözés) is, és külön kitér a kémiai (biológiai) korlátozásra.
A fenti szemponton túlmenően tehát a Rendelet 34. §-a, mely szerint: „Az elmegyógyintézeti tevékenységhez kapcsolódó személyi korlátozások [Eütv. 192. § (1) bek.] nem minősülnek kényszerítő eszköz alkalmazásának.” sérti a jogállamiság Alkotmányba foglalt alapelvéből levezethető jogbiztonság követelményét. Ez azon keresztül valósul meg, hogy egy alacsonyabb rendű jogszabály állapít meg korlátozásokat egy magasabb rendű jogszabályban, az Eütv-ben, biztosított jog tekintetében. A Rendelet 34. §-a ezenkívül felveti az emberi méltóság és a személyi szabadság sérelmének közvetlen veszélyét is azzal, hogy kiveszi az elkülönítést (magánzárka) a kényszerítő eszközök köréből.
Aggályosnak tartom továbbá, hogy a Bv. tvr. 2000-ben hatályos szövegében egyáltalán nem történt említés az alkalmazható kényszerítő eszközökről. A 84. § (1) bek. értelmében: „A kényszergyógykezelés során a beteget az orvostudomány mindenkori állása szerinti szakszerű ellátásban kell részesíteni, hogy ezáltal állapotának romlását megakadályozzák, és egészségét mielőbb, a lehetséges mértékig helyreállítsák.”   
A szóban forgó jogszabályhelyek vizsgálata eredményeként arra lehet következtetni, hogy hiába történt meg a kényszerítő eszközök alkalmazása eseteinek pontosítása a Bv. tvr-ben, valamint a korlátozás szabályainak kidolgozása az Eütv-ben, végeredményben ma is jelentési kötelezettség nélkül tarthatnak pszichiátriai betegeket magánzárkában korlátlan ideig és kaphatnak bármilyen összetételű gyógyszeres vagy injekciós kezelést, bármilyen mennyiségben az IMEI-ben. 
Az adja a jelentőségét ennek a helyzetnek, hogy az IMEI-ben ápolt pszichiátriai betegek jelentős részének különösen rossz az indulatkezelési képessége, frusztrációs toleranciája, ezért hajlamosabbak az agresszív megnyilvánulásokra, mint azok a betegek, akiknél a betegségük nem társult agresszív cselekménnyel, így soha nem kerülnek kényszergyógykezelés hatálya alá. Az elkülönítés során megélt feszültség és szorongás pedig tovább rontja állapotukat, ami oda vezethet, hogy nem csökken, hanem inkább nő a bűnismétlés veszélye, ez pedig a kényszergyógykezelés fenntartásának szükségességét jelenti.
A BV szervezetéről szóló törvény szerint – 1995. évi CVII. törvény – a kényszerítő eszköz alkalmazásának jogszerűségét a bv. szerv parancsnoka köteles megvizsgálni [16. § (6) bekezdés], mivel azonban az elkülönítés elrendelése, illetve a jelentős korlátozást jelentő gyógyszeres (injekciós) kezelés nem minősül kényszerítésnek, azt jelenteni sem kell. Ezen kívül, mivel a Rendelet 34. §-a szerint „elmegyógyintézeti tevékenységhez kapcsolódó személyi korlátozások” az IMEI-ben nem minősülnek kényszerítő eszköz alkalmazásának, a kémiai korlátozás is szabadon alkalmazható.
Végeredményben arra a kérdésre, hogy az Eütv-nek a személyes szabadság korlátozására vonatkozó rendelkezései – melyek az OBH 1125/2004. iktatott és vizsgált panasszal érintett időszakban voltak hatályban – érvényesülhettek-e, illetve ma érvényesülhetnek-e az IMEI speciális körülményei között, a válasz: nem. Ezen a helyzeten nem változtatott az Eütv. és a Bv. tvr. 2001. évi XXXIV. törvénnyel történő – egyébként fontos és jelentős – módosítása sem. 
3. Szükségesnek tartottam az IMEI-ben folyó pszichiátriai kivizsgálás és gyógykezelés megvizsgálását abból a szempontból is, hogy milyen, a korábban tárgyaltaktól eltérő, szabályok kerülnek alkalmazásra az előzetes letartóztatottak esetében, hiszen a panaszos előzetes letartoztatásban volt, és IMEI-ben történt kivizsgálása után sem rendelte el a bíróság kényszergyógykezelését.
A fogvatartottak egészségügyi ellátásáról szóló 5/1998. (III. 6.) IM rendelet (a továbbiakban: ER) hatálya kiterjed a fogvatartott elítéltre és az előzetesen letartóztatottra (a továbbiakban együtt: fogvatartott). Így, ha a bv. orvos az előzetes letartóztatottnál kóros elmeállapotra utaló tüneteket észlel (a panaszos esetében ez lett volna az öngyilkossági szándék hangoztatása vagy az öngyilkossági kísérlet), haladéktalanul beutalja az IMEI-be. A beutalásról huszonnégy órán belül értesíteni kell a büntetőügyben eljáró hatóságot [26. § (1) bek.]. Az e szakasz szerint beutalt előzetesen letartóztatottat az IMEI nyolc napon belül megvizsgálja, és vizsgálatának eredményéről értesíti a büntetőügyben eljáró hatóságot. „Ha az IMEI vizsgálata megállapította, hogy az előzetesen letartóztatott nem elmebeteg, nem helyezhető el elmebetegek között.” 
Jelentésemben, az előzőekben már részletesen tárgyalt orvosi dokumentumok megállapítása szerint a panaszos nem volt elmebeteg sem első, sem pedig második IMEI-ben történt kezelése alatt, kezelése mégis végig pszichiátriai betegek között folyt, amit a „Javaslat (…)” című nyomtatvány kitöltésével legalizált a kezelőorvos. Végül tehát a „Javaslat…”-ban felsorolt négy lehetőség közül azért került aláhúzásra az „elmegyógyászati”, mivel ha az egyéb kategóriát húzza alá az orvos, azzal elismeri, hogy a panaszos nem elmebeteg, tehát az ER idézett rendelkezése értelmében nem lett volna pszichiátriai betegek között tartható. Ha el is fogadjuk, hogy a panaszos esetében valóban fennállt az öngyilkosság veszélye, amikor elsőször került az IMEI-be, ez elmebetegségét nem bizonyítja, hiszen az öngyilkossági szándék számos más okból is fennállhat. Az IMEI orvosa által felállított diagnózis is egyértelműen cáfolja egyébként az elmebetegséget.
Tekintettel arra, hogy fentebb ismertetett jogszabály – az ER – a panaszolt időszakban hatályban volt, azt is vizsgáltam, vajon a „JAVASLAT az IMEI-be beutaltak kórteremfelelősökkel történő elhelyezésére” nevű nyomtatványban foglaltak befolyásolták-e az IM rendelkezés érvényesülését. Az IMEI főigazgatójának 8/2000. számú INTÉZKEDÉS-e (kelt 2000. március 22-én, vagyis a vizsgált időszakban már hatályban volt) rendelkezik a kórteremfelelősök alkalmazása szabályairól. Az intézkedés az Eütv-re hivatkozik, amikor kimondja, hogy: „Az Egészségügyi Törvény a pszichiátriai betegek veszélyeztető, vagy közvetlen veszélyeztető magatartása esetén lehetőséget nyújt a személyi szabadság korlátozására.” A személyi szabadság korlátozásának ez az esete azonban merőben eltér attól, mint ami az Eütv-ben le van fektetve. „Az IMEI férfi neuro-pszichiátriai osztályán sajátos helyi eljárásként mód van a beutaltak egyéni, vagy csoportos elkülönítésére olyan formában, hogy melléjük éjjel-nappalra kórteremfelelőst helyezünk. A kórteremfelelősöket az IMEI kérésére a Budapesti Fegyház és Börtön biztosítja az állományába tartozó I-es vagy II-es őrzési fokozatú elítéltek közül.”. A továbbiakban az intézkedés rendelkezik a kórteremfelelőssel történő elhelyezés módjáról, annak időtartamáról, a jelentési kötelezettség mikéntjéről és hogyanjáról, és kitér arra is, hogy a kórteremfelelősnek munkabér jár, melyet az IMEI fizet meg részére, valamint, hogy munkaköri leírása is van. 
Mivel a fentiekből nyilvánvalóvá vált, hogy egy olyan különleges személyes szabadságot korlátozó eljárásról van szó, ami ismeretlen az egészségügyi pszichiátriai intézményekben, ezért további információra volt szükségem a kórteremfelelősök tevékenységének megismerése céljából. A vizsgálat során az IMEI főigazgatójának helyettese feltárta, hogy ezt az intézkedést az ápolóhiányra visszavezethető kényszerhelyzet szülte. Az IMEI osztályai közül csak a férfi neuro-pszichiátriai osztályon alkalmazzák, ott, ahol az előzetes letartóztatásban lévők kivizsgálása is történik. A beutaltak kamerával történő folyamatos ellenőrzése pénzügyi okok miatt nem kivitelezhető, az ápolói létszám pedig alacsony, nem tudják biztosítani a nap 24 órájában az ápolói jelenlétet a 10-15 ágyas kórtermekben, amelyeket főszabályként zárva tartanak. Ezért azokat az elítélteket, akik alkalmasak erre (nyugodt, rendezett magatartásúak, nem merült fel velük szemben kifogás, vagyis I-es és II-es őrzési fokozatba tartoznak) kiváltságként – hiszen fizetés jár érte – beosztják azon a beutaltak mellé, akiknél az orvos szükségesnek tartja, hogy folyamatos megfigyelés alatt legyenek. Ilyen eset az öngyilkossági veszély is, ami a kitöltött „Javaslat…” szerint a panaszosnál is fennállt. A munkaköri leírás legfontosabb eleme pedig az, hogy a kórteremfelelős nem alkalmazhat testi kényszert, ha a beutalt ön- és/vagy közveszélyes magatartást tanúsít, hanem csak a kórterem ajtaján történő dörömböléssel riaszthatja az ápoló személyzetet. 
Mindebből következően az IMEI azzal, hogy a bírói ítélet hatálya alatt álló, bűncselekmény elkövetése miatt elítélt, egészségügyi végzettséggel nem rendelkező személyek felügyeletére bíznak más elítélteket, vagy előzetes letartóztatásban lévőket, akik valamilyen pszichés zavar tüneteit mutatják, megvalósítja az IMEI-be kivizsgálásra beutalt fogvatartottak élethez és emberi méltósághoz, a lehető legmagasabb szintű testi, lelki egészséghez fűződő alapjoga sérelmét. Ezen túl a kórteremfelelősök intézménye sem törvényi, sem pedig rendeleti háttérrel nem rendelkezik, egy olyan belső IMEI intézkedésről van szó, amely egy csúsztatásos jogértelmezésen alapul, amint azt az „INTÉZKEDÉS” már idézett első mondata bizonyítja. Az „INTÉZKEDÉS” végül beleütközik a Rendelet 37. § (3) bekezdése rendelkezésébe is, amennyiben: „A betegek és beutaltak felügyeletét egészségügyi dolgozók, szakápolók, ápolási asszisztensek, valamint biztonsági felügyelők biztosítják.” 
Ebből következően a kifogásolt főigazgatói intézkedés megvalósítja a jogállamiság alkotmányos alapelvéből levezethető jogbiztonság követelményének sérelmét, amennyiben ellentétes a Rendelet 37. § (3) bekezdésében foglalt azon szabállyal, melynek értelmében a betegek és beutaltak felügyeletét csak egészségügyi személyzet és a biztonsági felügyelők láthatják el.
4. Megvizsgáltam az IMEI-ben kezeltek tájékoztatáshoz való jogának érvényesülése esélyeit is. Ezt a kérdést két szempontból értékeltem: egyrészt mennyiben érvényesül az Eütv. azon szabálya, hogy az orvosnak kötelessége tájékoztatni a beteget állapotáról és a szükségesnek tartott kezelések várható hatásairól, mellékhatásairól, másrészt pedig a kényszergyógykezelt, illetve előzetes letartóztatásban lévő beutalt, miként tájékoztathatja kezelése körülményeiről törvényes vagy jogi képviselőjét.
4.1 A kérdés vizsgálatát értelemszerűen az Eütv. vonatkozó szabályainak felhívásával kezdtem. Az Eütv. 2. fejezete a betegek jogairól taxatív felsorolást ad azokról a szempontokról, melyekre az orvosnak figyelemmel kell lennie a betegtájékoztatás során. A vizsgálat tárgya szempontjából fontos az Eütv. 14. § (3) bekezdése is, ami úgy rendelkezik, hogy: ”A tájékoztatás joga a beteget akkor is megilleti, ha beleegyezése egyébként nem feltétele a gyógykezelés megkezdésének.”. Ez a rendelkezés, ami egyébként változatlan formában hatályban volt a vizsgált időszakban is, lefedi az IMEI-be beutaltak és kezeltek státuszát, ugyanis a kényszergyógykezelés, vagy a vizsgálatra utalás tényétől függetlenül minden beteget megillet az állapotával, illetve kezelésével kapcsolatos tájékoztatás.
Az ER 4. § (1) bekezdése, rövidített formában, megismétli mindazt, ami az Eütv-ben szerepel: „A fogvatartottat a bv. orvos köteles felvilágosítani az egészségi állapotáról, tájékoztatást adni a tervezett orvosi beavatkozások szükségességéről, kockázatáról, valamint arról, hogy a szükségesnek ítélt vizsgálat vagy beavatkozás elmaradása milyen következményekkel járhat az egészségi állapotára nézve.”. Ugyanakkor a Rendelet, ami 2003. október 12-én lépett hatályba, nem tartalmaz szabályt a betegtájékoztatásról, mint ahogy elődje, a 9/1979. (VI. 30.) IM rendelet sem említette a betegtájékoztatást. Ez azt jelenti, hogy 2000-ben, és ma is, az Eütv. és az ER fent idézett rendelkezéseit kell irányadónak tekinteni az IMEI-be utaltak tájékoztatása során.
A vizsgálat során megállapítottam, hogy a panaszost egyik IMEI-kezelése során sem tájékoztatta betegségéről kezelőorvosa. Erre csak jóval később, az előzetes letartóztatás megszüntetése után, de még a büntetőeljárás hatálya alatt, a panaszos írásos kérelme alapján került sor. 
4.2 A jogi képviselővel (védő) történő kapcsolattartás szabályait az IMEI főigazgató főorvosának 31. számú intézkedése tartalmazza. Az intézkedésben foglalt szabályozás teljes egészében megfelel az alapját képező jogszabályi előírásoknak. Az intézkedés tartalmazza, hogy: „A védővel való beszélő engedélyezése előtt az osztályvezető főorvos véleményét a beutalt egészségügyi állapotáról ki kell kérni.” Ennek a pontnak a vizsgált ügyben az ad különös jelentőséget, hogy a kezelőorvos véleménye szerint a panaszos annyira rossz pszichés állapotban volt az adott időszakban, hogy szükséges volt egyrészt folyamatos felügyelete, másrészt nagydózisú neuroleptikummal való szedálása. Bár a kórrajzokban nincs nyoma annak, hogy a panaszos kérte volna az ügyvédjével történő találkozást, amit esetleg rossz pszichés állapotára tekintettel megtagadtak tőle, azonban a kórrajzok egyéb szempontból is hiányosnak bizonyultak, így erre vonatkozóan semmi nem állapítható meg bizonyossággal. Ha ezeket az adatokat összevetjük az egy évvel korábban – az 1999-es vizsgálat idején – tapasztalt helyzettel, akkor meg kell állapítanunk, hogy nem történt pozitív változás a jogi képviselővel való kapcsolattartás gyakorlata területén. A kapcsolattartás megítéléséhez hozzátartozik annak ismerete is, hogy a panaszos két IMEI kezelése között – a Vas Megyei Büntetés Végrehajtási Intézetben – (2000. augusztus 14. – 2000. augusztus 18.) ügyvédje kérvényezte a találkozást, melyet a panaszos egészségügyi állapotára hivatkozva a parancsnok megtagadott.
Az előzetes letartóztatásban lévő beutaltak tájékoztatáshoz fűződő joga sem érvényesül. Az egészségügyi (pszichés) állapotra való hivatkozással – főorvosi javaslat alapján – bármikor megakadályozható, hogy a beutalt kapcsolatot tartson jogi képviselőjével, vagy családjával.
4.3 A fogvatartottak telefonkészülék használatát is az IMEI főigazgató főorvosának belső intézkedése szabályozza. Ebben – többek között – az szerepel, hogy „az előzetesen letartóztatottak kizárólag az osztályon felszerelt telefonkártyával üzemelő készülékeket használhatják”, és hogy védőjükkel pedig heti egy alkalommal beszélhetnek. 
A panaszos szerint első IMEI-kezelése során végig szélsőségesen rossz pszichés állapotban volt, melyhez egyre súlyosbodó fizikai tünetek is csatlakoztak, a kórtermet csak három esetben hagyhatta el, melyek a következők voltak: vizsgálat, fürdés és az injekciók beadása. Ez a helyzet, lényegét tekintve, ugyanaz mint az 1999-es vizsgálat idején volt, nevezetesen, hogy főigazgatói engedély alapján betegeket hetekig tartanak magánzárkában, felülvizsgálati lehetőség nélkül.
Megállapítottam, hogy a panaszost nem tájékoztatták a telefonálás módjáról, valamint a telefonálás fizikai lehetőségét sem biztosították, hiszen szedált állapotban, rosszullétekkel küzdve be volt zárva egy kórterembe, ahol egy elítélt őrizte a nap 24 órájában. Ez a magyarázata, hogy az IMEI főigazgatójának tájékoztatásában az szerepel, hogy a panaszos nem kezdeményezte a telefonálást. A telefonkészülék használatának szabályait előíró főigazgató főorvosi intézkedés 2002. március 25-én kelt, tehát a vizsgálattal érintett időszakban nem volt szabályozva a kapcsolattartásnak ez a módja.

Összefoglaló megállapítások
Megállapítottam, hogy az IMEI működését jelenleg szabályozó, és a panasszal érintett időszakban érvényben volt, rendelkezések alapvetően eltérnek azoktól, amelyeket az Eütv. a pszichiátriai intézményekre megállapít. E szabályok olyan körülményeket valósítanak meg, melyeknek hiányzik a külső, szakmai (egészségügyi) kontrollja. 
A szigorú keretszabályozás ellenére, a belső szabályok „megfelelő alkalmazásával” olyan helyzetbe hozható az előzetes letartóztatott beutalt, amit az Eütv. egyértelműen tilt, hiszen sem a kezelési protokollok betartása, sem a kémiai, illetve egyes fizikai korlátozó eszközök alkalmazása nem ellenőrzött, és nem vonatkozik rájuk a jelentési kötelezettség sem, mivel az IMEI belső rendelkezései értelmében nem minősülnek kényszerítő eszköznek. Ezért megtörténhet, hogy a kivizsgálásra beutalt, függetlenül a kezelése okát képező pszichés tünetektől (diagnózis), olyan gyógyszeres (injekciós) kezelést kapjon, ami megvalósítja a pszichiátriában „kémiai kényszerzubbonynak” nevezett, az Eütv. által tiltott, korlátozást.
A kényszerítő eszközök alkalmazásának anomáliái egyértelműen arra vezethetők vissza, hogy nem történt meg az Eütv. pszichiátriai betegek kezelésével foglalkozó, X. fejezetének, valamint az IMEI működését szabályozó jogszabályoknak a harmonizációja. Így jött létre a jelenleg észlelhető helyzet, amelyben az Eütv-ben lefektetett, személyes szabadságot korlátozó, szabályok fogalmilag térnek el az IMEI-ben érvényben lévő kényszerítő eszközökétől és azok alkalmazásától. Erre az elvi eltérésre vezethető vissza az a jogbiztonság elvét sértő helyzet is, amelyben a 36/2003. (X. 3.) IM rendelet szerinti elmegyógyintézeti tevékenységhez kapcsolódó személyi korlátozások nem minősülnek kényszerítő eszköz alkalmazásának.
Megállapítottam továbbá, hogy az orvosi (pszichiátriai) szakfelügyelet formális voltára vezethető vissza az, hogy az IMEI-ben büntetésként lehet alkalmazni orvosi kezelést. Ez megvalósítja a beutaltak Alkotmányba foglalt emberi méltóságra visszavezethető alapjogának sérelmét, amely értelmében senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni,”.
Az IMEI-kezelés során alkalmazott „kórteremfelelősökkel” történő elhelyezés gyakorlata pedig párhuzamosan valósítja meg az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében foglalt élethez és emberi méltósághoz fűződő alapjogok-, valamint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog sérelmét, amennyiben az egészségügyi szakképesítéssel nem rendelkező elítélt felügyeli napi 24 órán keresztül a beutaltakat. 

Kezdeményezések:
Az utóvizsgálat során feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok megszüntetése érdekében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. §-a alapján a következőket javaslom;
-	Az igazságügyminiszternek, hogy az egészségügyi miniszterrel együttműködésben dolgozza ki az IMEI egészségügyi (pszichiátriai) szakfelügyeletének szabályait a 30/2003. (VII. 18.) IM-ESzCsM együttes rendelet megfelelő módosításával.
-	Az igazságügyminiszternek, hogy a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról, valamint az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet feladatairól, működéséről szóló 36/2003. (X. 3.) IM rendelet megfelelő módosításával hangolja össze a bv. intézetekben érvényes kényszerítő eszközök használatának szabályait az Eütv. X. fejezetében foglalt, a pszichiátriai fekvőbeteg intézetekben bevezetett, a személyes szabadságot korlátozó, eljárások használatának szabályaival.
-	Az igazságügyminiszternek, hogy a 36/2003. (X. 3.) IM rendelet 34. § hatályon kívül helyezésével szüntesse meg azt a jogállamiságot sértő helyzetet, melyben e rendelet eltérően szabályoz egy, az Eütv-ben biztosított jogot.
-	Az igazságügyminiszternek, hogy a 36/2003. (X. 3.) IM rendelet IV. Fejezetének „Az előzetesen letartóztatott elmeállapotának kivizsgálása” cím alatti szakaszainak módosításával dolgozza ki az előzetes letartóztatottak tájékoztatásának, jogi képviselővel történő kapcsolattartásának, kezelésének – a kényszergyógykezeltekétől eltérő – szabályait. 
-	A BVOP országos parancsnokának, hogy intézkedjen az IMEI főigazgató főorvosának 8/2000. számú alapjogot sértő intézkedése, mint az állami irányítás egyéb jogi eszköze – „Javaslat az IMEI-be beutaltak kórteremfelelősökkel történő elhelyezésére” – visszavonásáról.
-	Az IMEI Főigazgató Főorvosának, hogy intézkedjen a betegtájékoztatással összefüggő Eütv. és ER rendelkezések betartásáról.

Budapest, 2004. december 22.

Takács Albert sk.