Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 5117/2003. számú ügyben

Ügyintéző: dr. Hajas Barnabás

Az eljárás megindulása

A médiából értesültem a debreceni Hepatitis C vírussal (a továbbiakban HCV) fertőzött gyermek ügyéről. A híradások szerint egy általános iskolában a szülők egy része nem látta volna szívesen, ha gyermekének HCV fertőzött iskolatársa lenne, és az iskolai is azt ajánlotta az érintett családnak, hogy gyermeküket magántanulóként írassák be. Tekintettel arra, hogy számos alkotmányos joggal összefüggő visszásság gyanúja merült fel, az ügyben hivatalból vizsgálatot rendeltem el.

A megállapított tényállás

Vizsgálatom során tájékoztatást kértem az általános iskola igazgatójától a beadvány alapjául szolgáló ügy tényeiről és eseményeiről. Ezen kívül az Egészségügyi Tudományos Tanács (a továbbiakban: ETT) elnökének és az oktatási jogok miniszteri biztosának állásfoglalását is megismertem.
Az általános iskola igazgatója és az oktatási jogok miniszteri biztosa arról tájékoztatott, hogy a HCV fertőzött tanköteles gyermek szülője kérte gyermeke felvételét a felvételt biztosító – ún. „körzetes” – általános iskolába. Debrecen Megyei Jogú Város jegyzője 2003. május 15-én a kérelemnek helyt adott és felvette a gyermeket az Epreskerti Általános Iskolába. A jegyző azonban tájékoztatta a felvételt kérő szülőt arról, hogy az érintett intézmény túlzsúfolt, és felhívta a szülő figyelmét arra is, hogy minden olyan körülményt tisztázzanak az intézmény vezetésével, amellyel biztosítható a gyermek és az iskolatársai egészségének védelme. 
Az iskola igazgatója a diák felvételét nem tagadta meg, vele – a beiskolázáshoz szükséges dokumentumok, így az óvodai szakvélemény, egészségügyi törzslap, egészségügyi szakvélemény átadását követően – 2003. szeptember 1. napján tanulói jogviszonyt létesített, eltérő szülői kérés hiányában oly módon, hogy a tanuló tankötelezettségének iskolába járással tesz eleget.
Az iskolába járó gyermekek szülei sajtóhírekből értesültek a HCV fertőzött tanulóról. Ezt követően számos szülő tiltakozott az iskola igazgatójánál, többen személyesen jelezték, hogy a HCV fertőzött gyermek felvétele esetén gyermeküket elviszik az iskolából.
Az iskola 2003. szeptember 9-10-én szülői értekezleteket tartott, melyeken tájékoztatták a szülőket arról, hogy a HCV betegség továbbadása az intézményben gyakorlatilag lehetetlen, a fertőzött tanköteles gyermeket pedig – törvényi kötelezettségének eleget téve – 2003. szeptember 1-i hatállyal íratták be az iskolába. A szülői értekezleteken közel 200 szülő írásában kérte, hogy az iskola válasszon más formát – magántanulói státuszt – a gyermek oktatására, mert féltik saját gyermekeiket.
Az intézmény vezetője ezt követően egyeztetett a gyermek édesanyjával, aki jelezte, hogy gyermeke magántanulói státuszát nem tudja elfogadni. Ezzel az iskola igazgatója is maradéktalanul egyetértett, mert álláspontja szerint a gyermeknek közösségre van szüksége. Végül az intézmény vezetője a szülői tiltakozásoknak nem adott helyt, és a gyermek nappali tagozatos tanulóként folytatta tanulmányait.
Az iskola igazgatója – az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat segítségével – több alkalommal nyújtott felvilágosítást a betegségről és a fertőzés csekély kockázatáról a szülőknek.
Az ETT elnöke arról tájékoztatott, hogy sem nemzetközi, sem magyarországi szinten nincs olyan szabályozás, vagy módszertani ajánlás, amely korlátozná a HCV hordozó személyek óvodai, iskolai, vagy egyéb közösség látogatását. Nincs ilyen tiltás HIV pozitív vagy hepatitis B vírushordozó (a továbbiakban: HBV) személyek esetében sem. Tájékoztatott arról is, hogy az ETT Elnöksége egyetért a hatályos magyar szabályozással.

Érintett alkotmányos jogok

a jogállamiság elve (Alkotmány 2.§ (1) bekezdés)
az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége (Alkotmány 8. § (1) bekezdés)
az emberi méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés)
a gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való joga (Alkotmány 67. § (1) bekezdés),
a hátrányos megkülönböztetés tilalma (Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés),
a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. § (1))
az ingyenes és kötelező általános iskolai oktatáshoz való jog (Alkotmány 70/F. § (2)),

A vizsgálat megállapításai

1. Vizsgálatom során először azt tekintettem át, hogy vizsgálati jogköröm kiterjed-e az Epreskerti Általános Iskola szóbon forgó eljárására. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése értelmében az országgyűlési biztos hatásköre a hatóságok, illetve közszolgáltatást végző szervek eljárására, ennek során hozott határozatára, illetve a hatóság intézkedésének elmulasztására terjed ki. Az OBH 6501/2001. sz. ügyben megfogalmazott álláspontom szerint az Obtv. 16. § (1) bekezdéséből csak a hatóság fogalmára lehet következtetni. Ezentúl „az Obtv. az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.” A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 8. § (1) bekezdése szerint a települési önkormányzat feladata a helyi közszolgáltatások körében – többek között – az alapfokú nevelésről való gondoskodás. Az előzőek figyelembevételével megállapítottam hatáskörömet az általános iskola eljárásának vizsgálatára.

2. Ezt követően az általános iskola  felvételi eljárását vizsgáltam meg. Az iskolaigazgató és az oktatási jogok miniszteri biztosa által rendelkezésemre bocsátott iratokból azt egyértelműen megállapítottam, hogy a HCV fertőzött gyermek 2003. március 3-án iskolaérettségi vizsgálaton vett részt. A Városi Nevelési Tanácsadó a gyermek beiskolázását javasolta „az általános iskola első évfolyamára (orvosi igazolással).” 
Az édesanya tájékoztatása szerint a gyermek beiskolázását a Waldorf Iskola vállalta volna, amelyet a Nevelési Tanácsadó támogatott. Semmilyen további adat nem merült fel arra nézve, hogy kezdeményezték volna a gyermek felvételét ebbe az intézménybe. A gyermeket – édesanyja kérelmére – 2003. május 15-én Debrecen Megyei Jogú Város jegyzője felvette a „körzetes” általános iskolába. A „körzetes” iskola igazgatójának tájékoztatása szerint az édesanya 2003. május 15-e előtt nem kérte gyermeke felvételét az intézménybe annak ellenére, hogy a nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet 16. § (1) bekezdése ezt határidő megjelölésével előírja. („A szülő március 1-je és április 30-a között – a községi, városi, fővárosi kerületi, megyei jogú városi önkormányzat által meghirdetett időpontban – köteles beíratni tanköteles gyermekét (a továbbiakban: tanköteles) a lakóhelye szerint illetékes vagy a választott iskola első évfolyamára. …”) Vizsgálatom során arra sem merült fel adat, hogy az édesanya a jogszabályban előírt határidőig bármely más általános iskolába kérte volna gyermeke felvételét, holott ilyen kérelem határidőben történő előterjesztésére is mintegy két hónap állt rendelkezésére.
Az édesanya a már hivatkozott 2003. május 15-i jegyzői határozat kézhezvételét követően, csak az első tanítási napon, (2003. szeptember 1-jén) nyújtotta be az iskolának mindazokat az okiratokat, amelyek a beiratkozás – jogszabályi – feltételei voltak. Álláspontom szerint úgy a jegyző, mint a kötelező felvételt biztosító iskola igazgatója a szokásosnál nagyobb megértést és „rugalmasságot” tanúsított a gyermek felvétele során. Ezekre tekintettel megállapítottam, hogy a felvételi eljárással kapcsolatban alkotmányos joggal összefüggő visszásság nem keletkezett.
A vizsgált ügyben végül a HCV hordozó gyermeket nem különítették el iskolatársaitól, vagyis emiatt sem állapítottam meg alkotmányos joggal összefüggő visszásságot 

3. A gyermek felvételét követően, az iskolában, illetve a szülők között közismertté vált a gyermek HCV fertőzöttsége. A személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló 1992. évi LXIII. törvény (a továbbiakban: Avt.) 24. §-a értelmében az adatvédelmi biztos ellenőrzi az Avt. és az adatkezelésre vonatkozó más jogszabály megtartását. Ezért – hatásköröm hiányában – nem vizsgáltam, hogy a gyermek egészségi állapotára vonatkozó adatok miként váltak széles körben ismertté. (Ezzel kapcsolatos álláspontját az adatvédelmi biztos 2003. október 2. napján kelt közleményében már a nyilvánosság elé tárta.)

4. Az ügy kiemelt jelentőségére és társadalmi ismertségére tekintettel azonban szükségesnek tartottam, hogy az eset mélyebb összefüggéseire is rávilágítsak
Az Alkotmánybíróság már 1992-ben kifejtette, hogy „[a] jogállam azáltal valósul meg, hogy az Alkotmány valóban és feltétlenül hatályosul. … Nemcsak a jogszabályoknak és az állami szervek működésének kell szigorúan összhangban lenniük az Alkotmánnyal, hanem az Alkotmány fogalmi kultúrájának és értékrendjének át kell hatnia az egész társadalmat. Ez a jog uralma, ezzel lesz az Alkotmány valóságossá. … Az állami szervek számára alkotmányos kötelesség ezen munkálkodni.” Ezért, az alkotmányos joggal összefüggő visszásság elkerülése érdekében elengedhetetlennek – sőt alkotmányos kötelezettségemnek – tartottam, hogy elméleti és gyakorlati példákkal alátámasszam azt, hogy a jövőben előforduló hasonló esetekben miként lehetne megelőzni az esetleges alkotmányos joggal összefüggő visszásságokat. 
Az egyes alapjogok korlátozhatóságával kapcsolatban az Alkotmánybíróság a szükségesség, alkalmasság, arányosság hármas követelményét határozta meg. „Az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a jog tartalmának korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan.” Alapjog elsősorban azért korlátozható mert más alkotmányos jog védelme ezt kívánja, nem pedig azért, mert valamilyen elvont társadalmi vagy állami érdek – így különösen közérdek, közegészség – ezt szükségessé teszi. 
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint tehát az alapjog-korlátozás alkotmányosságának feltétele, hogy a szükségesség, alkalmasság és arányosság követelménye együttesen fennálljon.
A diszkrimináció tilalmának az alapjogi rendszerben elfoglalt speciális helyzete miatt a fentiektől eltérő teszt vonatkozik annak eldöntésére, hogy a megkülönböztetés alkotmányos volt-e. Ez a módszer az „önkényes megkülönböztetés tilalma”, amely gyakorlatilag két elemből, az összehasonlíthatósági- és az indokolhatósági próbából áll. Az összehasonlíthatóság próba azt, jelenti, hogy csak az azonos helyzetben lévők között merülhet fel a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértése. Alkotmányellenes diszkriminációról csak akkor lehet szó, ha valakit, vagy valamilyen csoportot más, azonos helyzetben lévő jogalannyal vagy csoporttal történt összehasonlításban kezelnek hátrányosabb módon. Az Alkotmány 70/A. §-a „a jogegyenlőség követelményét rögzíti. Azt jelenti, hogy az állam, mint közhatalom - mint jogalkotó és jogalkalmazó - a jogok és kötelezettségek megállapítása során köteles az azonos helyzetben levő jogalanyokat indokolatlan megkülönböztetés nélkül, egyenlőkként kezelni.” A homogén csoport fogalmát az Alkotmánybíróság eddigi gyakorlata szerint szűken értelmezi. (Megjegyzem, hogy az összehasonlíthatósági próba nem csak arra a helyzetre vonatkozik, amikor azonos helyzetben lévő jogalanyok között tesznek különbséget, hanem ennek ellenkezőjére is, vagyis amikor lényeges eltérő helyzetben lévők esetén e körülményt figyelmen kívül hagyják.)
Amennyiben megállapítható, hogy azonos csoportba tartozó jogalanyokról van szó, akkor azt kell vizsgálni, hogy a megkülönböztetés ésszerű indokon nyugszik-e, vagyis a különbségtétel igazolható-e, van-e ésszerű indoka, nem önkényes-e a megkülönböztetés.
Az alkotmánybírósági gyakorlat szerint az összehasonlíthatósági/indokolhatósági próba a szükségességi/arányossági tesztnél puhább mérce. Ki kell azonban emelni, hogy amennyiben a megkülönböztetés alapjogok tekintetében áll fenn, akkor jellemzően alapjog-korlátozásról kell beszélnünk. Egy adott jogalany tekintetében a mindenkit megillető jogok esnek korlátozás alá, ezért az ilyen esetekben az alapjogi teszt az irányadó. A lényeges tartalom ez esetben is irányadó: a megkülönbözetés semmi esetre sem sértheti az emberi méltóságot! Az Alkotmánybíróság 61/1992. (XI.20.) AB határozatának rendelkező részében megállapította, hogy „az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében megfogalmazott tilalom – amennyiben a különbségtétel sérti az emberi méltósághoz való jogot – kiterjed az egész jogrendszerre.”
A fentiek alapján könnyen belátható, hogy ha egy vírushordozó személyt elkülönítenének, akkor az ő esetében a mindenkit megillető jogok esnének korlátozás alá. Ezért esetében a szükségesség/arányosság tesztjét kell alkalmazni. A vizsgált – és ahhoz hasonló bármilyen jövőbeni – ügyben tehát legalább két alapjog áll egymással szemben: egyik oldalon például a többség lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, vagy a gyermekek védelemhez való jogát találjuk, a másik oldalon pedig az emberi méltósághoz való jog, és a hátrányos megkülönböztetés tilalma etc. áll.
Az Egészségügyi Tudományos Tanács véleménye és a fertőző betegségekre vonatkozó hatályos szabályozás alapján megállapítottam, hogy számos – egyébként fertőző – betegség esetében semmilyen közegészségügyi, járványügyi szempont nem indokolja a kórokozó-hordozó személy elkülönítését. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV törvény (a továbbiakban: Etv.) 63. § (1) és (2) bekezdése értelmében a fertőzőképesség tartamára a betegséget észlelő orvos – az alábbi differenciálás szerint – a fertőző beteg elkülönítése iránt intézkedik. Az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter rendeletében (a fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről szóló 18/1998. (VI.3.) NM rendelet (a továbbiakban: Jr.)) meghatározott fertőző betegségben szenvedő személyt otthonában, tartózkodási helyén vagy fekvőbeteg-gyógyintézet fertőző osztályán, illetve kijelölt gyógyintézetben el kell különíteni. Egyes – szintén Jr.-ben meghatározott – fertőző betegségekben szenvedő személyt kizárólag fekvőbeteg-gyógyintézet fertőző osztályán, illetve kijelölt gyógyintézetben kell elkülöníteni, illetve gyógykezelni.
Az Etv. és a Jr. szabályaiból az következik, hogy a fertőző betegségben szenvedő személy elkülönítéséről a betegséget észlelő orvosnak kell intézkednie. A vizsgált ügytől függetlenül, általános érvénnyel kijelenthető, hogy több alkotmányos joggal összefüggő visszásságot okozna, ha a jövőben az elkülönítésről más személy – így például iskolaigazgató, vagy hivatásos szolgálati jogviszonyban álló (pl.: rendőr, hivatásos katona etc.) személy esetén a szolgálati elöljáró, illetve fogvatartott esetében a büntetésvégrehajtási intézet parancsnoka etc. – intézkedne, mivel ezen személyeknek egyrészt nincs semmiféle felhatalmazása ilyen intézkedés megtételére, másrészt pedig a kérdés kifejezetten orvostudományi szakkérdés. 
Ugyancsak alkotmányos joggal összefüggő visszásságot eredményezne, ha a Jr.-ben meghatározott betegségeken kívül más fertőző betegség esetén intézkedne az észlelő orvos a beteg elkülönítéséről, vagy a Jr.-ben meghatározott teendőktől eltérő intézkedéseket tenne. A Jr. a bejelentésre kötelezett fertőző betegségek körében részletesen meghatározza a fertőzőbetegség észlelését követő teendőket. Így betegségenként pontosan meghatározza, hogy a beteget, vele szokásos kapcsolatban lévőket el kell-e különíteni vagy sem. Például a HIV-pozitív személyeket nem szükséges elkülöníteni. (Azt a HIV-pozitív beteget azonban, akinél vérzéses elváltozás, nyitott vagy drenált seb, exsudatív vagy fekélyes bőrelváltozás fordul elő vagy incontinens és egyidejűleg pszichológiai zavarok észlelhetők, az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet fertőző osztályán kell elhelyezni.) A HBV és HCV fertőzés diagnosztizálása esetén a beteggel szokásos kapcsolatban lévő személyeket ugyancsak nem kell járványügyi megfigyelés alá helyezni. A fertőző májgyulladás (hepatitis infectiosa) klinikai diagnózis felállítása alapján elrendelt intézkedéseket (pl. munkaköri kitiltás, közösségek látogatásának korlátozása stb.) haladéktalanul meg kell szüntetni. Amennyiben azonban – a fentiekkel ellentétesen – mégis sor kerülne olyan fertőzött személy elkülönítésére, akivel szemben ilyen intézkedés a Jr. szerint nem lenne alkalmazható (például HIV, HBV, HCV), az elkülönítés – mint szükségtelen, aránytalan és ráadásul alkalmatlan intézkedés – az emberi méltósághoz való joggal, a diszkrimináció tilalmával, és a jogállamiság elvével összefüggő visszásságot okozna.
Ugyancsak az emberi méltósághoz való joggal, a diszkrimináció tilalmával, valamint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészéghez való joggal és a jogállamiság elvével összefüggő visszásságot okozna, ha a betegséget észlelő orvos nem-, vagy nem megfelelően tenné meg a szükséges – Etv.-ben és Jr.-ben előírt – járványügyi intézkedéseket. 
E tekintetben a Jr. kellően differenciált elkülönítési előírásokat tartalmaz. Így például a Shigellosis (Vérhas, bakteriális dysenteria) esetén a beteget otthon is el lehet különíteni, de ha erre nincs lehetőség, vagy ha a lefolyás súlyos, szövődményes, kórházi fertőző osztályra kell szállítani. Az elkülönítés addig tart, amíg a klinikai gyógyulás és az antibiotikus kezelés befejezése után 48 óra múlva elkezdett bakteriológiai székletvizsgálat 2 egymást követő napon negatív eredményt nem ad. Ha a széklet vizsgálata a gyógyulás utáni 8. napon még mindig pozitív, az elkülönítés feloldható, de a gyógyultat járványügyi ellenőrzés alá kell helyezni, addig, amíg székletének ismételt bakteriológiai vizsgálata nem ad egymás után következő napokon kétszer negatív eredményt. A járványügyi ellenőrzés alá vont személyt el kell tiltani 0-6 éves gyermekközösségek látogatásától, ilyen közösségekben/intézményekben gyermekek ellátásával kapcsolatos veszélyeztető munkaköröktől, közfogyasztásra kerülő élelmiszerek és italok kezelésétől; a közétkeztetésben, vízművekben való munkától, anyatej adásától, anyatejgyűjtő állomásokon való foglalkozástól; a közvetlen betegellátás során betegélelmezésben való részvételtől és a szájon át adott gyógyszerek kezelésétől. A beteg, illetve a kórokozó ürítő lakásából (háztartásából) közfogyasztásra kerülő élelmiszerek, italok kivitelét meg kell tiltani. A pestis esetén a beteget rovartalanítás után a kijelölt kórházban (Fővárosi Szent László Kórház) kell elkülöníteni. Az elkülönítés egyedi: egy helyiségben csak egy beteget szabad elhelyezni. A beteg ápolását csak erre kijelölt személy végezheti. A beteg ápolója ápolás közben csak egyszerhasználatos zárt védőruhát használhat. A betegellátás során arcvédőt kell viselni. A beteg elkülönítése bubopestis esetében megszüntethető a hatásos antibiotikum kezelés megkezdését követő 3. nap után, tüdőpestisnél az adequat antibiotikum terápia 3. napját követően, ha a beteg klinikai állapota is javult. A kiütéses tífusz esetén pedig a beteget azonnal ható módszerrel történt tetvetlenítés után kórházban fertőző osztályon kell elkülöníteni.
Ezek a – példálózóan – ismertetett intézkedések – az orvostudomány szerint – szükségesek ahhoz, hogy mások megbetegedését meg lehessen előzni, a fertőzés terjedését meg lehessen állítani. Úgy gondolom, hogy egy sokak életét veszélyeztető, gyorsan fertőző betegség esetén kétség nem férhet ahhoz, hogy a jogszerűen alkalmazott elkülönítés arányos az elérni kívánt céllal (élethez való jog védelme, lehető legmagasabb szintű testi és leki egészség védelme). Annak eldöntése, hogy az intézkedés alkalmas-e a kívánt cél (ilyen esetekben a járvány megelőzése, megfékezése) elérésére elsősorban nem alkotmányjogi-, hanem orvos-tudományi kérdés.

5. Megvizsgáltam azt is, hogy mely tényezők vezettek a konkrét ügyben a HCV hordozó gyermek elkülönítésére irányuló szülői törekvésekhez. Ezt két – egymástól lényegében független – okra vezettem vissza. Az egyik, hogy az ügyben több alkalommal – az érintettek azonosítására alkalmas módon – tudósított a média (egy napilap), a másik ok pedig a gyermekük egészségért (érthető módon) aggódó szülők egyes fertőzőbetegségekre, különösen azok fertőzőképességére, a betegség jellemzőire, lefolyására vonatkozó felületes ismerete, illetve ismereteinek hiánya volt. 
Az Obtv. 16. (1) bekezdése értelmében az országgyűlési biztos hatásköre a hatóságok, illetve közszolgáltatást végző szervek eljárására, ennek során hozott határozatára, illetve a hatóság intézkedésének elmulasztására terjed ki. Egy üzleti alapon kiadott napilap, illetve az ilyen alapon működő média nem minősül sem hatóságnak, sem közszolgáltatást végző szervnek, ezért a panasszal érintett ügyben kifejtett tevékenységét – hatásköröm hiánya miatt – nem vizsgálhattam. 
Pusztán az a tény, hogy a társadalom széles rétegei az egyes fertőző betegségekről a lehető legcsekélyebb ismeretekkel (vagy azokkal sem) rendelkeznek, alkotmányos joggal összefüggő visszásság közvetlen veszélyét okozzák. Úgy gondolom, hogy egy – a jövőjéért, gyermekeiért és felnőtt tagjaiért egyaránt felelősséget érző – modern társadalomban megengedhetetlen, hogy a lakosság jelentős része ne legyen tisztában a gyakran előforduló, illetve nagy fertőzésveszéllyel járó, esetleg az orvostudomány mai állása szerint nem (vagy kis hatékonysággal) gyógyítható fertőző betegségekre vonatkozó elemi ismeretekkel. Ilyen ismeretekre egyrészt azért van szükség, hogy ne kerülhessen sor szegregációt eredményező, alkotmányos joggal összefüggő visszásságot okozó intézkedésekre, másrészt azért, hogy az állampolgárok széles köre rendelkezzen a legalapvetőbb, a járványok megelőzésében és egy esetleges járvány kitörését követően annak megfékezése során hasznosítható, alapvető járványügyi ismeretekkel. Adott esetben ezek az ismeretek számtalan állampolgár életének megmentéséhez járulhatnának hozzá.

Javaslatok és kezdeményezések:

Az emberi méltósághoz, a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, a gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával, a hátrányos megkülönböztetés tilalmával, és a jogállamiság elvével, valamint az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége elmulasztásával összefüggő esetleges visszásság jövőbeni elkerülése érdekében az Obtv. 25. §-a alapján javaslom az Oktatási Miniszternek és az Egészségügyi, Szociális és Családügyi Miniszternek, hogy közös rendeletben szabályozzák az egyes fertőző betegségekkel kapcsolatos kötelező ismeretterjesztést és oktatást.

Budapest, 2004. február 13.

								Takács Albert