Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4247/2003. sz. ügyben

Előadók:    dr. Bódis Cecília
dr. Juhász Orsolya
dr. Lukácsi Tamás
dr. Tasi Katalin

„Magyarország jogállammá minősítése ténymegállapítás és program egyszerre. A jogállam azáltal valósul meg, hogy az Alkotmány valóban és feltétlenül hatályosul. […] Nemcsak a jogszabályoknak és az állami szervek működésének kell szigorúan összhangban lenniük az Alkotmánnyal, hanem az Alkotmány fogalmi kultúrájának és értékrendjének át kell hatnia az egész társadalmat. Ez a jog uralma, ezzel lesz az Alkotmány valóságossá. A jogállam megvalósítása folyamat. Az állami szervek számára alkotmányos kötelesség ezen munkálkodni.”

(Részlet a 11/1992. [III. 5.] AB határozatból)

1. A vizsgálat megindulása

1. 1. Az Országos Rádió és Televízió Testület (ORTT) elnöke levélben fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, melyben előadta, hogy az elmúlt hónapokban a kereskedelmi televíziók műsorkínálatában jelentős pozíciókat foglaltak el a valóságshow-k. Más országok tapasztalatait tanulmányozva valószínűsíthető, hogy e műsortípus különböző formái hosszabb ideig a kínálat részei maradnak.

Az ORTT elnöke levelében rámutatott, hogy már az eddigi sorozatok kapcsán is számos — részben újszerű — személyiségi joggal összefüggő probléma merült fel, melyek száma a televíziók erősödő piaci versenyében esetleg növekedhet is. Az ORTT elnöke felkérte az országgyűlési biztost, hogy a problémakör általánosítható gondjairól fejtse ki álláspontját.

1. 2. A jelenségek társadalmi újszerűségét és lehetséges hatásait mérlegelve vizsgálatot indítottam — az adatvédelmi biztos vizsgálatára és jelentésére is támaszkodva, ahhoz kapcsolódva — annak elemzése érdekében, hogy az alkotmányos jogok és értékek rendszerével — elsősorban az emberi méltósághoz való joggal — összefüggésben keletkezett--e visszásság a valóságshow jelenség és az ahhoz kapcsolódó hatósági eljárások, esetleges mulasztások, illetve a jogérvényesülés kapcsán.

1. 3. Megállapítom, hogy az ORTT olyan hatóságnak minősül, amelyre az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdése és a 29. § (1) bekezdése alapján az országgyűlési biztos hatásköre kiterjed. A valóságshow-kat készítő és sugárzó műsorszolgáltatók tevékenysége, eljárása közvetlenül nem vizsgálható az országgyűlési biztos által, az ORTT eljárását, határozatát vagy intézkedésének elmulasztását azonban jogosult, illetőleg az Alkotmány 32/B. § és az Obtv. 1. § és 2. § (1) bekezdése értelmében feladata is vizsgálni, amennyiben az alkotmányos jogok védelme — és nem az esztétikai vagy etikai rosszallás — ezt szükségessé teszi.

1. 4. A kereskedelmi televíziókon keresztül Magyarországon megjelent valóságshow-k a nézők millióit érintő hatásokat, illetve számos szakmai, közéleti vitát, állásfoglalást váltottak ki. Az adatvédelmi biztos — konkrét panasz alapján — mind a tv2-n sugárzott „Big Brother”, mind pedig az RTL Klub televízióban sugárzott „Való Világ” produkcióba jelentkezők személyes adatai kezelésével kapcsolatban vizsgálatot rendelt el. A vizsgálat alapján készült jelentés (ügyszám: 16/A/2003-31) többek között a következőket is megállapítja: „a magyar televíziózásban új keletű «valóságshow»-k által felvetett számos, a magánszférát és a személyes adatok védelméhez fűződő jogot érintő kérdés […] új megvilágításba helyezi e jogok érvényesülését, illetve érvényesíthetőségét. Maga e társadalmi probléma aligha oldható meg csak az adatvédelem eszközeivel.” 

Az adatvédelmi biztos jelentése súlyos visszásságokat állapított meg a résztvevők — személyes adatainak védelméhez fűződő — alkotmányos jogaival kapcsolatban. Mivel az adatvédelem és az emberi személyiségnek, illetve a magánszféra egészének védelmét szolgáló alkotmányos jogok egymással összefüggő rendszert alkotnak, az adatvédelmi biztos megállapításai felvetették annak a szükségességét, hogy a feltárt visszásságok egyéb — a magánszféra és az emberi személyiség alkotmányos védelmére is kiterjedő — kérdései is vizsgálatra és értékelésre kerüljenek. A valóságshow-k és az általuk kiváltott tünetek egészen új keletű társadalmi jelenségek halmazát adják, ami az eddigi védelem újragondolását, a magánszféra és személyiség (a résztvevők, a műsor által érintett más személyek és a nézők jogai) alkotmányos védelmének új megközelítését veti fel.

2. Nemzetközi kitekintés

A jelenséggel kapcsolatban civil társadalmi és állami szervek természetesen nemcsak hazánkban foglaltak állást, hanem Európa számos más országában, sőt, nemzetközi szervezetekben is. 

2. 1. Az Európa Tanács Határokat Átlépő Televíziózásról szóló Európai Egyezményében felállított Állandó Bizottság a reality show problémával foglalkozva nyilatkozatot fogalmazott meg (Nyilatkozat az emberi méltóságról és mások alapvető jogairól). 

A dokumentum kifejti, hogy bizonyos műsorszolgáltatók — piaci érdekből — olyan programokat indítottak el, amelyek sérthetik az emberi tisztességet és méltóságot, a programok résztvevőit pedig a magánélet teljes elvesztésének és indokolatlan fizikai és pszichológiai szenvedésnek tehetik ki. A Bizottság ebben a helyzetben szükségesnek ítélte, hogy hivatkozzon az Emberi Jogok Európai Egyezményében védett emberi jogokra és a Határokat Átlépő Televíziózásról szóló Európai Egyezmény 7. szakaszára, amely értelmében a programok tartalmának tiszteletben kell tartaniuk az emberi lény méltóságát és mások alapvető jogait. A hivatkozott szakasz korlátokat szab a tartalom szabad meghatározásának, és tiltja az obszcén vagy pornográf, rasszista, homofób vagy xenofób kifejezések használatát. 

A Bizottság felhívta a szabályozásra hivatott testületeket és a műsorszolgáltatókat arra, hogy rendszeresen vitassák meg az emberi méltóság és tisztesség megsértésére alkalmas programok kérdését, működjenek együtt ezen a téren, és amilyen mértékben lehetséges, találjanak kölcsönösen elfogadható önszabályozási megoldásokat. 

Másrészt arra mutatott rá, hogy a műsorszolgáltató és a résztvevők közötti jogviszonyban kerüljék el az olyan szerződéses kikötéseket, amelyekkel az utóbbiak lemondanak a magánélethez, magánszférához való jogukról, mivel ez az emberi méltóság megsértését valósíthatja meg. A szerződéses rendelkezéseket úgy kellene megalkotni, hogy azok a gyengébb felet védjék, vagyis a résztvevőket, akik abba a kísértésbe eshetnek, hogy lemondanak jogaikról a népszerűség és a kilátásba helyezett anyagi javak ellenében.

2. 2. Utalni kell arra is, hogy az Európa Tanács egyéb dokumentumaiban is találhatók a valóságshow jelenségre alkalmazható elvek és iránymutatások. A Parlamenti Közgyűlés 1165 (1998) határozata (a magánélethez való jogról) utal az Emberi Jogok Európai Egyezményének 8. cikkére, mely szerint mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét […] tiszteletben tartsák. A határozat rámutat arra, hogy meg kell találni az egyensúlyt két alapvető emberi jog — a véleménynyilvánítás szabadsága és a magánélet tiszteletben tartásához való jog — között. A média és a demokratikus kultúra viszonyát tárgyaló 1407 (1999) ajánlásban a Parlamenti Közgyűlés kifejezi aggodalmát, hogy a médiaszektorban tapasztalható, egyre növekvő kommercializálódás és verseny a média komolyabbik részét is a feltűnéskeltés, a bűnözés és az erőszak túlhangsúlyozása felé mozdítja. Ezért az ajánlás bátorítja az önszabályozó mechanizmusok kifejlesztését a média területén, a jó példák összegyűjtését és tudatosítását.

2. 3. Az Állandó Bizottság összegyűjtötte a valóságshow jelenségre történt európai reakciók egy részét. Ezek tanulsággal szolgálnak e jelentés és közvetve az ORTT, a műsorszolgáltatók és a széles értelemben vett társadalmi vita számára. 

Franciaországban a CSA (Conseil Supérieur de l’Audiovisuel) figyelemmel követte a „Big Brother” francia változatát, a „Loft Story” című műsort, és előírta, hogy minden olyan mértéktelenséget el kell kerülnie, amely alááshatja az emberi méltóság tiszteletét. 

A portugál médiahatóság (Autoridade para a Comunição Social) ajánlást tett a „The Bar” című műsort közvetítő csatorna felé, mivel az etikai mérce, a jogi rendelkezések, a jogok és az értékek komoly sérelmét észlelte. Ugyanerre a csatornára, illetve arra, amelyik a „Big Brother” című műsort közvetítette, bírságot szabott ki, mert a programok nem tartották tiszteletben az emberi méltóságot, negatív hatást gyakoroltak bizonyos nézőkre (gyermekek, sérülékeny emberek). Ezeket a csatornákat az is fenyegette, hogy akár két hónapra is felfüggeszthetik műsorszolgáltatásukat. 

A lengyel Nemzeti Műsorszolgáltatási Tanács (Krajowa Rada Radiofonii i Telewizji) véleménye szerint a „Big Brother” és az ehhez hasonló programok társadalmilag károsak lehetnek. Ezek a műsorok — fejti ki a lengyel hatóság — a kényszer alatti vallomások, a butaság, az unalom és a primitivizmus dicsőítéseként olyan magatartást mutatnak be és hirdetnek, amely jelentős mértékű kedvezőtlen hatással lehet egyes nézők magatartási normáinak és nézeteinek formálására. Az ilyen magatartás bemutatása — folytatódik az állásfoglalás — ellentétben van azzal a pozitív kulturális szereppel, amelyet a televízió játszhat. 

A katalán Audiovizuális Tanács (Consell de l’Audiovisual de Catalunya) a „Big Brother” spanyol változatával, a „Gran Hermano”-val kapcsolatban kifejtette, hogy a műsorról lefolytatott vitának nem etikai és esztétikai kritériumok alapján kell folynia, hanem az alapvető alkotmányos jogok tisztelete és a jogrendszer alapvető értékei kell, hogy irányt szabjanak neki. Ennek alapján — a magánszemélyek magánéletének és magánszférájának potenciális megsértése miatt — intézkedéseket kezdeményezett a műsorral kapcsolatban.

2. 4. A valóságshow típusú műsorokról általánosságban megállapítható, hogy szinte már az egész világon jelen vannak, és a legkülönfélébb szervezeteket késztetik állásfoglalásra. 

Az ilyen programokat többféle névvel illetik (reality TV, reality show, docudrama, sociogame, docu soap), a lényeg azonban közös: „objektivitásra” törekedve mutatják be az elszigetelt körülmények közé — ház, sziget, busz stb. — kényszerült átlagemberek mindennapos „valóságát”. A szereplőkkel jogaikat a műsor időtartama alatt korlátozó szerződéseket kötnek, és tudomásukra hozzák, hogy a produkció alapvető szabálya: „nincs magánélet”.

A műsorokat általában eleve rövid élettartamúra (néhány hónap) tervezik, hiszen amint hosszabbra nyúlik egy sorozat, fennáll a veszélye annak, hogy az állandó szenzációra kondicionált nézők megunják, és hűtlenné válnak a programhoz. A műsorok pénzügyi sikerének egyik titka, hogy a nagy anyagi áldozattal járó befektetést elkerülik, „amatőr” szereplőket vesznek igénybe, akik viszont felbecsülhetetlen értékű „árut”, saját személyiségüket (testüket és szellemüket) bocsátják a műsorszolgáltatók, mint „vevők” önkényességig szabad rendelkezésére. A résztvevők sokszor nemcsak saját jelenlegi magánszférájukat, legintimebb érzéseiket, gondolataikat, titkaikat árusítják ki, hanem a múltjukat és a jövőjüket is, néha még családjukét, ismerőseikét is. A műsor készítői a profitot a teljes kínálati vertikumon igyekeznek értékesíteni (emeltdíjas telefonos szavazások, bulvárlapok és magazinok tudósításai és interjúi, ruhaneműk árusítása a résztvevők képeivel vagy személyes tárgyaik elárverezése). Néhány hónapos „dicsőség” után az ismertté vált „sztárok” a tapasztalatok szerint — alkalmasint személyes tragédiáktól sem mentesen — a „valóságshow-ból” visszatérnek a hétköznapi valóságba.

Természetesen léteznek olyan reality show-k, amelyek fő célja az ismeretterjesztés és a kultúrált szórakoztatás, ám az általános trendet az egyre szabadosabb, intellektuálisan színvonaltalan és a nézőket is lealacsonyító műsorok jelentik. Az ilyen típusú televíziózásnak a társadalomra gyakorolt hatását átfogó empirikus vizsgálatok teljes egyértelműséggel még nem állapították meg. Az a folyamat viszont tetten érhető, hogy — mivel a műsorok készítői a maximális profit elérésére törekszenek éles piaci versenyben — a résztvevőknek egyre több és egyre „izgalmasabb” (értsd: szenzációhajhász, durva, olykor brutális) szellemi és fizikai vetélkedésben kell részt venniük, miközben egyre erősebb érzelmi és fizikai nyomásnak vannak kitéve.

Az Európa Tanács jelentéstevője is rámutat: „úgy tűnik, hogy a megnövekedett verseny a program egyre morbidabb és szélsőségesebb változatait szüli”. 

2. 5. Az előbbiekben ismertetett vizsgálatok, megállapítások és tények megerősítették, hogy a valóságshow jelenség olyan komplex társadalmi probléma — már a jelenben is, de a jövőre vetítve még inkább —, amely az egyre súlyosabb mértékű, emberi méltóságot és más alapvető jogokat érintő visszásságok miatt az alkotmányos értékrendszert az eddigieknél hatékonyabban védő, elmélyült tartalmú állásfoglalásokat tesz szükségessé az alkotmányos intézmények részéről. Ezeket az alkotmányos intézményeket, szerveket pedig fokozott felelősség terheli abban, hogy az Alkotmány fogalmi kultúrája és értékrendje az egész társadalmat áthassa. Amennyiben Magyarországon is irányadó lesz az a folyamat, hogy a műsorok egyre kegyetlenebb, és az emberi méltóságot egyre kevésbé tisztelő változatai jelennek meg, erre az állam szerveinek — különösen a társadalom és az egyes ember védelmére hivatott szerveknek — megfelelően, kellő időben és a megelőzés szempontjait is figyelembe véve reagálniuk kell.

3. Az érintett alkotmányos jogok és rendelkezések

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmányáról 

8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.

(2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.

(4) Rendkívüli állapot, szükségállapot vagy veszélyhelyzet idején az alapvető jogok gyakorlása — az 54—56. §-ban, az 57. § (2)—(4) bekezdésében, a 60. §-ban, a 66—69. §-ban és a 70/E. §-ban megállapított alapvető jogok kivételével — felfüggeszthető vagy korlátozható.

16. § A Magyar Köztársaság különös gondot fordít az ifjúság létbiztonságára, oktatására és nevelésére, védelmezi az ifjúság érdekeit.

54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.

56. § A Magyar Köztársaságban minden ember jogképes.

59. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkit megillet a jóhírnévhez, a magánlakás sérthetetlenségéhez, valamint a magántitok és a személyes adatok védelméhez való jog.

67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.

70/F. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja az állampolgárok számára a művelődéshez való jogot.

4. Jogszabályi háttér

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről (Ptk.) 
Idézett szakaszait ld. a mellékletben.

1996. évi I. törvény a rádiózásról és a televíziózásról (Médiatörvény)
Idézett szakaszait ld. a mellékletben.

5. A vizsgálat megállapításai

5. 1. Bevezető megjegyzések

5. 1. 1. A jelentés — a részletek ismétlése nélkül — utal az adatvédelmi biztos jelentésében megfogalmazott tényállásra, a megállapítások megfogalmazásánál azt irányadónak tartja.

5. 1. 2. A valóságshow jelenség kapcsán szót kell ejteni arról a tényről, hogy a televíziós műsoroknak köztudottan felmérhetetlenül nagy társadalomformáló ereje van. „Már a 80-as évek közepén is jellemző volt, hogy a televízió-nézés központi szerepet töltött be a szabadidő otthoni eltöltésében. A 90-es évekre viszont már a tévénézés uralkodóvá válásáról beszélhetünk, hiszen a korábbiakhoz képest több mint 50 %-kal növekedett az erre fordított idő, és így e nagy tömegű többletidő-ráfordítás szinte minden más szabadidős tevékenységet visszaszorított. A 15-74 éves férfiak napi átlagban 2 óra 40 percet, a nők 2 óra 32 percet töltenek a televízió képernyője előtt.” Az újabb adatok szerint 2002-ben a televíziózásra fordított idő napi átlaga már 4 óra 16 perc. 

5. 1. 3. Eme személyiség- és társadalomformáló erő arányos társadalmi felelősségtudatot igényel a műsorszolgáltatók és az őket felügyelő hatóság részéről. A műsorszolgáltatás — éppen társadalmi hatása miatt — közügy; ezt ismeri el a törvényi szabályozás azzal, hogy a médiahatóság számára ellenőrzési és felügyeleti jogokat biztosít a kereskedelmi műsorszolgáltatók felett is. 

5. 1. 4. Az ORTT — panaszok alapján és hivatalból — vizsgálta a Viasat3 „Bár”, a tv2 „Big Brother” és az RTL Klub „Való Világ” című reality show „műfajba” tartozó műsorait, és több határozatot hozott a témában. 

A vizsgálatok alapján — a „Big Brother” és a „Való Világ” esetében — az esetek döntő többségében a Médiatörvény 5—5/D. §-ai alapján állapított meg jogsértést. A szóban forgó szakaszok a kiskorúak védelme címén azt írják elő, hogy bizonyos tartalmú műsorokat csak bizonyos későbbi napszakokban lehet műsorra tűzni. A rendelkezés a műsorokat tartalmuk szerint sorolja kategóriákba. Ha a műsorszolgáltató a kategóriák valamelyikébe tartozó műsort nem a törvényben előírt időpont után tűzi műsorra, megvalósítja a jogsértést. 

Előfordult azonban olyan eset is (2002. január 10-i határozat), amikor a „Bár” című műsor kapcsán a Médiatörvény 3. § (2) bekezdése — mely szerint a műsorszolgáltató köteles tiszteletben tartani a Magyar Köztársaság alkotmányos rendjét, tevékenysége nem sértheti az emberi jogokat — alapján került megállapításra a jogsértés. Ez a döntés kifejezetten az emberi méltósághoz való joggal összefüggésben vizsgálta a műsorok tartalmát. Megállapította, hogy „a szereplők az alapvető és személyhez fűződő jogaik olyan nagy részéről mondtak le, hogy ezáltal a műsorkészítők eszközeivé kommercializálódtak.” A határozat szerint a műsorkészítő megsértette a szereplők emberi méltóságát, és ezzel társadalmi érdeket veszélyeztetett. Az ORTT megállapította, hogy a szereplőkkel előzetesen aláíratott szerződésben a szereplők széles körben voltak kötelesek alapvető jogaikról lemondani, és nem hívták fel figyelmüket a lehetséges súlyos hátrányokra. Kifogásolta azt is, hogy a szerkesztők — a felelősséget az önrendelkezési jogra hivatkozással magukról elhárítva — az egyik szereplő kifejezett kérése ellenére őt megalázó helyzetben mutatták be. Egyetértett azzal a Testület, hogy az önrendelkezési joga alapján mindenki szabadon dönthet arról, hogy mely alapvető jogáról mond le, azonban úgy ítélte meg, hogy a személyi szabadság határait túllépve a szereplők eszközzé váltak a műsorkészítő kezében. 

Az ORTT joggyakorlatában tehát elsősorban a kiskorúak védelmének szempontja alapján történt fellépés valóságshow-val szemben, de egy általunk ismert esetben megjelent az emberi méltóság védelmének szempontja is. A „Big Brother” és a „Való Világ” jogsértéseit szankcionáló határozatokból az utóbbi szempont — a rendelkezésünkre álló anyagok alapján — hiányzik, bár a „műfaj” jellegzetességeit ugyanúgy magukon hordozzák, mint a „Bár” című műsor. Az ORTT gyakorlatában eddig még nem jelent meg a kulturálisan és intellektuálisan kiszolgáltatott, vagyoni értelemben is kihasznált felnőtt nézők alapvető jogainak védelme. 

5. 2. Megállapítások a személyhez fűződő jogokkal kapcsolatban 

5. 2. 1. A tömegkommunikáció területére tartozó kérdésekben, szűkebben a tömegkommunikációs eszközök által közvetített tartalmak, és az Alkotmány összefüggésének vizsgálata során a legnagyobb körültekintéssel kell eljárni. A jogállamiságnak ugyanis fontos követelménye, hogy semmiféle ideológia alapján ne lehessen korlátozást, cenzúrát alkalmazni a sajtó szabadságával szemben. A másik oldalról azt is figyelembe kell venni, hogy a sajtónak tekintettel kell lennie azokra a határokra, korlátozásokra és keretekre, amelyeket az alkotmányos jogok és értékek rendszere szab meg számára.

A jogállami átalakulás során elfogadott magyar Alkotmány semmilyen ideológiát nem tesz magáévá, és kizárólag az ideológiáktól mentes értelmezés áll összhangban vele. A történelem tapasztalatai is arra tanítják a jogalkotót és a jogalkalmazókat, hogy ne „pillanatnyi” ideológiák, hanem azok feletti állandó értékek alapján fogalmazzák meg az alkotmányos követelményeket. Az Alkotmány mentes az ideológiától, de nem mentes az értékektől, hiszen alapvető értékeket kifejezetten deklarál, és védelemben részesít. Az Alkotmánybíróság gyakorlatában következetesen érvényesül az, hogy az Alkotmány formális betartásának és az Alkotmány értéktartalmának egyaránt érvényesülnie kell ahhoz, hogy alkotmányosság uralkodjék Magyarországon.

5. 2. 2. A tömegkommunikáció területén lezajló hatalmas átalakulás több mint puszta technikai forradalom. Valójában mindazon elemek újrarendeződéséről van szó, amelyekkel az ember az őt körülvevő világot felfogja, tapasztalatait ellenőrzi és kifejezésre juttatja. A tömegkommunikáció fejlődése — és ezen belül a vizsgált reality show típusú műsorok megjelenése — átalakítja az emberek egymáshoz való viszonyát, illetve az egyén és a társadalom kapcsolatát, de átalakítja az egyes alkotmányos alapjogok — mint a véleménynyilvánítás szabadsága és az emberi méltósághoz való jog — egymáshoz való viszonyát is, újra felveti az aktuális és konkrét értelmezés szükségességét.

Köztudott, hogy a család, a rokonság, az iskola, a munka- és lakóhelyi közösség személyiségformáló erejét egyre nagyobb mértékben a médiumok, elsősorban a televíziók vették át. Az a megállapítás tehát, hogy a média a „negyedik hatalmi ág”, elsősorban az ember személyisége feletti hatalmat jelenti. A jogállamban a hagyományos hatalmi ágakat és ezek új ellenőrző szerveit a korlátok és egyensúlyok kifinomult rendszere jellemzi, ugyanez kell hogy jellemezze a „negyedik hatalmi ágat” is.

A reality show jelenség nagy kérdése: hogyan érvényesülnek és érvényesíthetők a „negyedik hatalmi ágban”, az ember és ember, ember és társadalom közötti átalakult viszonyrendszerben az alkotmányos alapjogok — különösen az emberi méltósághoz való jog — és az azokban foglalt alkotmányos értékek? Milyen kiindulási pont alkalmas arra, hogy ez a kérdés az alkotmányos emberkép és az alkotmányos értékek rendszere alapján kerüljön megválaszolásra? 

5. 2. 3. A kezdetektől fogva következetes az Alkotmánybíróság gyakorlata abban, ahogyan az emberi méltósághoz való jogot értelmezi. Erre az értelmezésre az jellemző, hogy az emberi méltósághoz való jogot olyan anyajognak tekinti, amelyből az ember autonómiájának védelmére szolgáló alkotmányos érvrendszer — konkrét alapjog hiányában is — levezethető.  „Az Alkotmánybíróság az emberi méltósághoz való jogot az ún. «általános személyiségi jog» egyik megfogalmazásának tekinti. A modern alkotmányok, illetve alkotmánybírósági gyakorlat az általános személyiségi jogot különféle aspektusaival nevezik meg: pl. a személyiség szabad kibontakoztatásához való jogként, az önrendelkezés szabadságához való jogként, általános cselekvési szabadságként, avagy a magánszférához való jogként. Az általános személyiségi jog «anyajog», azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható.” (8/1990. [IV. 23.] AB határozat.)

Ennélfogva az emberi méltósághoz való jogra történő hivatkozás konkrét, nevesített alapjogok hiányában is alkalmazható lenne a valóságshow-ban szereplők magánszférájának, személyiségének védelmével kapcsolatban, ám az Alkotmánybíróság további döntéseiből kiderül, hogy az emberi méltósághoz való jog magában foglalja bizonyos alapjogok védelmét. Például az Alkotmánybíróság nyomatékosan rámutat: „[…] az emberi méltósághoz való jog korántsem csupán a jó hírnévhez való jogot foglalja magában, hanem egyebek között a magánszféra védelméhez fűződő jogot is.” (46/1991. [IX. 10.] AB határozat.)

Az élethez való jog és az emberi méltósághoz való jog a magyar jogrendszerben a legalapvetőbb emberi jogok. „Az Alkotmánybíróság értelmezése szerint az emberi méltósághoz való jog «anyajog», azaz a még nem nevesített szabadságjogok forrása. Ezért e jog értelmezése hatással lehet az egyéni autonómia határainak megvonására más emberi jogok esetében […].” (23/1990. [X. 31.] AB határozat párhuzamos indoklása.) A fentiekből kiindulva elfogadható megoldás, hogy a véleménynyilvánítási szabadság, mint emberi jog határainak megvonásánál az emberi méltósághoz való jog értelmezéséből induljon ki az érvelés. Ebben az összefüggésben az emberi méltósághoz való jog alkotmányos értelmezése egyértelművé teszi, hogy az védi az embert azzal szemben, hogy tárggyá váljék, ugyanis mind a jog, mind más jogalanyok kényszerítő hatalmával szemben korlátot képez. Az emberi méltósághoz való jog — egyebek mellett — „azt fejezi ki, hogy van egy abszolút határ, amelyen sem az állam, sem más emberek kényszerítő hatalma nem terjedhet túl, vagyis az autonómiának, az egyéni önrendelkezésnek egy mindenki más rendelkezése alól kivont magja, amelynél fogva — a klasszikus megfogalmazás szerint — az ember alany maradhat és nem válik eszközzé vagy tárggyá”. (Uo.) Ugyanebben a szellemben nyilatkozik a 64/1991. (XII. 17.) AB határozat is.

5. 2. 4. Az Alkotmány értéktartalma, az alkotmányos értékek rendszere az Alkotmány normaszövegén túl az Alkotmánybíróság határozatain, alkotmány-értelmezésén keresztül jelenik meg. Az értékek — akár objektívnak, akár szubjektívnak tekintjük őket — emberek közötti viszonyokban érvényesülnek, ezért az Alkotmánynak a vizsgált kérdés szempontjából releváns értéktartalma feltárása során elkerülhetetlen az Alkotmány — Alkotmánybíróság által kifejtett — emberképének ismertetése is. Ennek megfogalmazására a halálbüntetés eltörléséről szóló határozat adott alkalmat.

A 23/1990. (X. 31.) — a nemzetközi gyakorlatban is hivatkozási alapul szolgáló — AB határozathoz Sólyom László által fűzött párhuzamos indokolás előrebocsátja: „Ha egy alkotmánybíróság életről és halálról dönt, tisztáznia kell emberképét.” Ezek után rámutat, hogy napjainkban az ún. dualista felfogás uralkodik: vagyis a test és lélek eltérő státusának különböző szekularizált változatai. E felfogás szerint „a «testi» jogok individualitásukban alacsonyabb rendűek, mint az absztrakt, a konkrét egyéntől könnyen elválasztható «lélek»: a méltóság”. A dualista felfogás — folytatódik az indokolás — azzal a veszéllyel jár, hogy a méltósághoz való jog és az élethez való jog egymáshoz képest hierarchikus viszonyba kerül, és ennek súlyos következménye, hogy az ilyen felfogás alapján „indokolhatóvá válik az egyes ember feláldozása közösségi célokra”. „A dualista értékrenddel könnyű lesz az élet feletti idegen rendelkezést megindokolni azokban az esetekben is, amikor megállapítják a méltóság elvesztését — pl. a tiszta tudat végleges elvesztésével járó betegség. Azaz: ha az ember védelmét a dualizmus folytán az absztrakt méltóság érinthetetlenségére korlátozzuk, a konkrét ember életét kiszolgáltatjuk.”
Az indokolás egyértelművé teszi: az Alkotmánybíróság szabadon eldöntheti, hogy milyen ember-felfogásból indul ki: egységes és oszthatatlan vagy dualista alapon szemléli az embert. Az eddigiekből következik, hogy a mai napig is irányadó értelmezés az egységes és oszthatatlan ember-felfogást teszi magáévá, és elveti a dualista modellt. „Ennek megfelelően csakis az élethez való alanyi jog és a méltósághoz való alanyi jog egysége adja meg a specifikusan a konkrét egyénre vonatkozó státust: Az ember élethez való jogát az emberi méltósághoz való jogban benne foglalt érinthetetlenség és egyenlőség teszi sajátosan az emberi élethez való joggá […]. Az emberi méltóság az emberi élettel eleve együttjáró minőség. Az emberi méltósághoz való alanyi jog megtiltja, hogy a méltóságtól megfosszák az egyént. De az emberi méltóságtól az embert csakis életének elvételével lehet megfosztani, s ezzel mindkettő végérvényesen megszűnik.”
Az tehát, hogy az emberi méltósághoz és az élethez való jog egysége a magyar alkotmányos rendszerben alapvetően különbözik minden más jogtól, az Alkotmánybíróság által megfogalmazott emberképből következik. „Ez a jog osztatlan és az egész embert érinti — míg minden más jog elvont «szerepeket», rész-aspektusokat szabályoz. […] Az élethez és méltósághoz való jog oszthatatlansága folytán elvileg korlátozhatatlan, s egyben minden más jog korlátozásának elvi határa. […] Az élet és méltóság egységes szemlélete ennél is teljesebben védi az embert: méltósága nem függ tudati vagy erkölcsi állapotától, hanem életével adva van. Emberi státusza azért kétségbevonhatatlan, mert élete méltóságánál fogva érinthetetlen.” 

5. 2. 5. A Ptk. 75. § (1) és (3) bekezdése alapján a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak. A személyhez fűződő jogokat nem sérti az a magatartás, amelyhez a jogosult hozzájárult, feltéve, hogy a hozzájárulás megadása társadalmi érdeket nem sért vagy veszélyeztet. A személyhez fűződő jogokat egyébként korlátozó szerződés vagy egyoldalú nyilatkozat semmis.

A polgári jogi személyiségvédelem alapja az ember testi valója, a személyiség azonban nem azonos a biológiai-fizikai léttel, hanem a „személyiségjegyek”, a személyiség elemeinek összessége által kifejezett társadalmi eszmei érték. Az egységes és oszthatatlan emberi személyiség önmagában, egyedüli és eredeti jellegére tekintettel értékes. Ezt a személyiséget a jog védelemben részesíti — a Magyar Köztársaság társadalmi és alkotmányos rendjével összhangban. A védelem — amelyet mindig a kiszolgáltatottabb, gyengébb fél érdeke indokol — kétoldalú: egyrészt a személyhez fűződő jogokat mindenki, tehát minden természetes és jogi személy köteles tiszteletben tartani. (A „tiszteletben tartani” megfogalmazás egyértelmű: nem egyeztethető össze vele a személyiség lerombolása, méltóságában való megsértése, korlátozása, az emberi személyiség jog által védett külső megnyilvánulásainak tárgyiasítása, fogyasztási cikké tétele.) A személyiségvédelem követelményeinek a nézők személyiségére való kiterjesztése azt jelenti, hogy a nekik nyújtott műsorszolgáltatás személyiséget fejlesztő, építő, eszmei értelemben, emberi értékekben gazdagító legyen. Negatív megfogalmazásban ez a kártékony tartalmú, a nézők személyiségét silányító, az emberi személyiség eszmei értékét nem tisztelő műsorok „jogellenes” voltát, tilalmát jelenti. Mind a pozitív, jogi elvárásnak való megfelelés, mind a jogi értelemben vett tiltás betartása, azaz a nézők személyiségének tisztelete minden műsorszolgáltató elsőrendű kötelessége.

Másik oldalról viszont szereplők részéről a személyiségi jogokat sértő magatartáshoz való hozzájárulás sem korlátlan; a hozzájárulás (önrendelkezés) korlátja, hogy az társadalmi érdeket nem sérthet vagy veszélyeztethet. A személyiségi jogok elméletével foglalkozó szakirodalom rámutat arra, hogy a hozzájárulás megengedhetőségének korlátozott volta leginkább az életről, egészségről, testi épségről (véradás, szervátültetés stb.) való rendelkezés területén érhető tetten. Az ember ugyanis nem elszigetelt egyén, hanem a társadalom tagja, ezért önkényesen nem rendelkezhet saját élete felett. Az egyes ember élete feletti korlátlan (önkényes) rendelkezés ugyanis az egész társadalom létét, fennállását érinti, és az emberélet sérthetetlenségébe vetett bizalom megrendítésére is alkalmas lenne. Ugyanez mondható el az emberi méltósághoz való jog kapcsán, hiszen azt csak az élethez való joggal szoros összefüggésben lehet értelmezni; az élethez és méltósághoz való jog a magánjogi autonómia terén is oszthatatlan. 

A társadalomban a személyiség értékét, rangját az emberi méltóság adja, amely mindenkit egyenlő mértékben, nemre, korra, egészségi állapotra tekintet nélkül megillet. Minden ember egyenjogú és egyenlő méltóságú tagja a társadalomnak és nem mások kísérleti alanya, árucikke, fogyasztási eszköze. Az emberi méltóság rangja és tudata az a személyiségformáló erő, amely az Alkotmány által rendezett társadalom létalapját jelenti. Az embernek — ahhoz, hogy az Alkotmány értékrendje valóban áthassa a társadalmat — önmagával és másokkal szemben is kell hogy legyenek kötelezettségei. Az embert nem csak másokkal, hanem önmagával szemben is kötelezi az emberi méltóság, az egyén saját emberi méltóságáról sem mondhat le, nem ruházhatja át másra, nem árusíthatja ki.

A valóságshow-k esetében nem szabad figyelmen kívül hagyni azt a tényt, hogy a szereplők ellenszolgáltatás fejében vetik magukat alá az emberi méltóságukat előre pontosan nem látható módon korlátozó helyzeteknek. Ezzel kapcsolatban utalni kell arra, hogy a személyiségi jogokat önkényesen, piaci érdekből korlátozó megállapodásokra nem vonatkoznak a vagyoni egyenértékűség szempontjai, tehát a helyettesíthetetlen, megismételhetetlen emberi személyiség nem lehet olyan árucikk, amellyel szembeállítható az önkényes rendelkezés anyagi ellenértéke.

Nem felel meg tehát a társadalmi rendeltetésnek az, ha ellenszolgáltatásért olyan magatartáshoz járul hozzá valaki, amely a személyiségi jogokat önkényesen — a piaci és nézettségi mutatók által megkívánt módon — rombolja, az emberi méltóság feltétlen tiszteletébe és sérthetetlenségébe vetett bizalom megrendítésére társadalmi méretekben alkalmas.  Az embert árucikként kezelő, testi-lelki valójában kiszolgáltató magatartás és az ahhoz való hozzájárulás ilyen módon társadalmi érdeket sért és veszélyeztet. (A társadalmi érdek sérelmének és veszélyeztetésének eltérő súlyosságú, de szerkezetét tekintve analóg példái a saját szerv és szövet áruba bocsátása, a nő- és gyermekkereskedelem vagy akár az „önkéntes” rabszolgaság.)  

5. 2. 6. A kérdés megközelíthető egy újabb aspektusból is: az ember tárgyiasításának tilalma a jogképesség korlátozhatatlanságának (Ptk. 8. §) irányából is alátámasztható.
	
„Az Emberi jogok egyetemes nyilatkozata 6. cikke szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogalanyiságát bárhol elismerjék. A polgári és politikai jogok nemzetközi egyezségokmánya 16. cikke kimondja, hogy mindenkinek joga van arra, hogy jogképesnek ismerjék el. […] Az emberi jogokra vonatkozó nemzetközi egyezmények — és ezekkel összhangban az Alkotmány is — azt mondják ki, hogy minden ember, mindenütt, feltétlenül jogképes, azaz jogalany, vagyis jogi értelemben véve «személy».” (64/1991. [XII. 17.] AB határozat.)

Kérdés, hogy ez a követelmény minden esetben érvényesül-e a valóságshow-k szereplői esetében, akik — az előre nem látható potenciális emberi jogi sérelmek ellenére — magánjogi szerződésekkel kötelezik magukat arra, hogy a műsorban részt vesznek és egy meghatározott időszakra de facto a műsorszolgáltató üzleti érdekeinek vetik alá testi és lelki valójukat, személyüket. Felmerül, hogy ezek a magánjogi szerződések nem ütköznek-e a jogképesség korlátozhatatlanságának elvébe. Figyelembe kell venni, hogy az ilyen szerződések esetében a szereplők a „gyengébb fél” pozíciójában vannak. A műsorszolgáltatóktól kapott ellenszolgáltatás előre meghatározott, pénzösszegben kifejezhető, helyettesíthető dolog. A nyújtott „szolgáltatás” előre pontosan nem körülírható, hiszen nem számítható ki előre, hogy a show folyamán milyen helyzetek fognak kialakulni, és ezekben mi lesz az elvárás a szereplőkkel szemben. Másrészt ez a „szolgáltatás” pénzösszegben nem meghatározható, az előbb említett bizonytalanság miatt, illetőleg mert meg nem ismételhető és felbecsülhetetlen értékű „tárgya” nem más, mint a korlátozhatatlan méltósággal és feltétlen jogképességgel rendelkező ember. 

A mondottakból következően egyetlen ember (mint „szereplő”) sem válhat sem a maga testi (biológiai), sem lelki (gondolati, érzelmi) létének teljességében hasznot hajtó árucikké, és ugyanúgy nem tekinthető egyetlen néző sem — életkorától függetlenül — ilyen műsorok puszta „fogyasztójának”. 

5. 2. 7. A valóságshow szereplőitől azt várják el, arra kötnek szerződést, hogy testi és lelki valójuk túlnyomó részét tegyék hozzáférhetővé a nyilvánosság, a nézők és a műsor készítői számára, bocsássák azok rendelkezésére, cserébe az ismertségért és a felajánlott díj megszerzésének esélyéért. 

A megállapodást a kiválasztás során végbemenő orvosi vizsgálatra és a műsorban való szereplés szabályozására kötik velük. Ez utóbbinak tipikus tartalmi eleme, hogy a résztvevők megnyilvánulásait folyamatosan figyelemmel kísérik, rögzítik és a nyilvánossághoz közvetítik. Emellett kikötik a gyártó utasításadási jogát és az ennek való engedelmességet; a kép- és hangfelvételekhez kapcsolódó szerzői és polgári jogi jogok korlátozás nélküli átruházását, kereskedelmi hasznosítását; a résztvevő személyiségi jogi jogsértésből eredő igényeinek érvényesítéséről való joglemondását; a résztvevő lemondását arról, hogy állami szervekhez panaszt tegyen. A szerződések tartalmaznak egy felelősségkizáró nyilatkozatot is a gyártó részéről a résztvevőt esetleg érő hátrányos egészségügyi és szociális következmények esetére. 

Ez a teljes „rendelkezésre bocsátás” a jog alanyát képező egységes emberi személyt csaknem teljes mértékben tárgyiasítja. Az alkotmánybírósági érvelés logikáját átvéve: ha az ember dualista megközelítését fogadnánk el, akkor az emberi mivoltot meghatározó egyes (testi vagy intellektuális) elemek feláldozása akár közösségi, akár annak vélt vagy annak minősített célokra igazolható lenne. Egységes és osztatlan emberkép esetében azonban nem kerülhető meg, hogy a kérdést az emberi méltóság korlátozhatatlanságának és — a jog, illetve bármilyen hatalom behatásával szembeni — érinthetetlenségének fényében vizsgáljuk.

A valóságshow-k szereplői általánosságban már magával a jogaikról lényegében teljes mértékben lemondó és a kiszolgáltatottságot megalapozó szerződés aláírásával, illetve konkrétan és esetenként az adások során olyan helyzetbe kerülnek, amely összeegyeztethetetlen az emberi méltóság, a magánélet, az emberi személyiség tiszteletben tartásának és a cselekvőképesség korlátozhatatlanságának (Ptk. 11. §) mindenkire, de különösen minden hatalmi pozícióban lévő szervezetre kiterjedő kötelezettségével. Az ilyen helyzetek „valóságként” való bemutatása azt az üzenetet hordozza, hogy az emberi méltóság nem feltétlen érték, anyagi vagy egyéb érdekből bármikor következmények nélkül korlátozható, megsérthető. Ez nem összeegyeztethető azzal a társadalmi felelősséggel sem, amely minden társadalomformáló erővel rendelkező szervtől — így a kereskedelmi műsorszolgáltatóktól is — elvárható.

5. 3. Megállapítások a gyermekek védelmével kapcsolatban

5. 3. 1. AZ ORTT valóságshow határozataiban elsősorban a gyermekek védelmének szempontjai jelentek meg. 

Ez összhangban van a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetése tárgyában hozott 1991. évi LXIV. törvény szellemével, amely maga is foglalkozik a gyermekek védelme és a tömegtájékoztatási eszközök összefüggéseivel.

5. 3. 2. A 17. cikk értelmében „az Egyezményben részes államok elismerik a tömegtájékoztatási eszközök feladatának fontosságát, és gondoskodnak arról, hogy a gyermek hozzájusson a különböző hazai és nemzetközi forrásokból származó tájékoztatáshoz és anyagokhoz, nevezetesen azokhoz, amelyek szociális, szellemi és erkölcsi jóléte előmozdítását, valamint fizikai és szellemi egészségét szolgálják. Ebből a célból a részes államok: […] e) elősegítik a gyermek jólétére ártalmas információk és anyagok elleni védelmét megfelelően szolgáló irányelvek kidolgozását […]”.

Fel kell figyelni arra, hogy az egyezmény a gyermekek szociális, szellemi és erkölcsi jóléte előmozdítását, valamint fizikai és szellemi egészségét szolgáló tájékoztatáshoz való hozzájutást szorgalmazza, tehát — a contrario — az ezzel ellentétes tartalomhoz a gyermekek által való hozzájutás az egyezmény szellemével nem egyeztethető össze.

5. 3. 3. A 29. cikk szerint az „Egyezményben részes államok megegyeznek abban, hogy a gyermek oktatásának a következő célokra kell irányulnia: a) elő kell segíteni a gyermek személyiségének kibontakozását, valamint szellemi és fizikai tehetségének és képességeinek a lehetőségek legtágabb határáig való kifejlesztését; […] b) a gyermek tudatába kell vésni az emberi jogok és az alapvető szabadságok, valamint az Egyesült Nemzetek Alapokmányában elfogadott elvek tiszteletben tartását”.  

Az idézett cikk az alkotmányos értékrend tényleges érvényesülése szempontjából kulcsfontosságú kérdésre hívja fel a figyelmet. Az alkotmányos értékek akkor hatják át a társadalmat, ha áthatják annak kis közösségeit (család, egyesületek) és az egyént, az individuumot is. Ebből a szempontból nézve a jogállam megvalósulása szocializáció kérdése is. Sikere attól függ, hogy az egyén személyiségének kifejlődése során mennyire interiorizálódnak az alkotmányos értékek, és azok közül is a legfontosabbak: az emberi élet és méltóság tiszteletének és sérthetetlenségének tudata. 

Ezt a hatalmas, az alkotmányosság jövő generációkban való továbbélése szempontjából döntő feladatot az állami intézmények közül elsősorban az oktatási rendszernek kell szolgálnia. Amikor tehát az Alkotmány úgy rendelkezik, hogy a Magyar Köztársaság különös gondot fordít az ifjúság létbiztonságára, oktatására és nevelésére, védelmezi az ifjúság érdekeit, ebbe azt is bele kell érteni, hogy az oktatás és nevelés az egyik, de nem kizárólagos területe annak az általános állami kötelezettségnek, amelyet az alkotmányos értékek tényleges érvényesülése érdekében az állam minden szervének el kell látnia.

Az oktatási rendszer azonban önmagában nem rendelkezik elég erővel ahhoz, hogy a gyermekek „tudatába vésse” az emberi jogok feltétlen tiszteletben tartását. Ebben támogatnia kell a társadalom minden közösségének, a családnak és az állam egyéb intézményeinek. Különösen az csökkenti az oktatás-nevelés hatékonyságát, ha a gyermekek az élet egyéb területein — elsősorban a médiából — rendszeresen, a tudatukat az iskolánál és a családnál is sokkal erőteljesebben befolyásoló módon olyan üzeneteket kapnak, hogy az emberi méltóság és magánélet nem sérthetetlen: azzal anyagi érdekből bárki, nyilvánosan és kontroll nélkül bármikor rendelkezhet, eszközként, árucikként használhatja.

Az ilyen üzenetek nem csak a gyermekek védelméről szóló egyezménnyel ellentétesek, hanem privát nyereségérdekből csökkentik, adott esetben teljesen kioltják a közpénzekből működtetett intézmények (iskolák, emberi jogvédő szervek stb.) erőfeszítéseit. Erre az állam illetékes szerveinek a maguk eszközeivel reagálniuk kell.

Mindez következik a 21/1996. (V. 17.) AB határozatban megfogalmazott követelményekből is: „Az Alkotmány 67. §-a, amely az állam kötelességévé teszi, hogy a gyermek személyiségfejlődéséhez szükséges védelmet és gondoskodást nyújtson, egyrészt vonatkozik az egyértelműen káros hatások távol tartására, másrészt magában foglalja azt is, hogy az állam a személyiségét, s így az egész jövendő életét meghatározó súlyos kockázatvállalást is elhárítsa a gyermektől. […] A gyermekek esetében […] maga az Alkotmány és nemzetközi egyezmények teszik állami kötelességgé a gyermek fejlődési útjának megóvását a veszélyektől és kockázatoktól, éppen annak érdekében, hogy felkészülhessen a felelős és tájékozott döntésekre, mihelyt életkorával vélelmezett érettsége erre képessé teszi”.

Ez pedig már átvezet a tömegtájékoztatás felett felügyeleti és ellenőrzési jogokat gyakorló intézmény, az ORTT feladataival kapcsolatos megállapításokhoz. 

5. 4. Megállapítások a médiahatóság kötelezettségével kapcsolatban 

5. 4. 1. A Médiatörvény 3. § (2) bekezdése értelmében „a műsorszolgáltató köteles tiszteletben tartani a Magyar Köztársaság alkotmányos rendjét, tevékenysége nem sértheti az emberi jogokat, és nem lehet alkalmas a személyek, nemek, népek, nemzetek, a nemzeti, etnikai, nyelvi és más kisebbségek, továbbá valamely egyház vagy vallási csoport elleni gyűlölet keltésére”. 

A Médiatörvény idézett rendelkezése — az alkotmányos rendre és az emberi jogokra való utalással — közvetlen kapcsolatot teremt az Alkotmányban deklarált emberi jogokkal és az Alkotmány értékrendszerével. Fontos hangsúlyozni: nem csak az emberi méltósághoz való joggal, hanem minden emberi és alkotmányos joggal és kötelezettséggel, különösen a II. pontban hivatkozott alkotmányos jogokkal és az 5. 2. 5. és az 5. 2. 6. pontokban említett polgári jogi alanyi jogokkal.

A jogszabály tehát — kifejezett és kógens rendelkezésével — a műsorszolgáltatók számára közvetlen módon kötelezővé teszi, hogy tevékenységük során ne csupán a rájuk vonatkozó technikai rendelkezéseket tartsák be, működésük ne csak a formális jogszabályi követelményeknek feleljen meg, hanem az Alkotmányban deklarált emberi jogokkal — és az ezekben rejlő alkotmányos értékrendszerrel — is legyen összhangban. 

A műsorszolgáltatók felett felügyeleti és ellenőrzési jogokat gyakorló ORTT-nek feladatai ellátása során ezeket az alkotmányos követelményeket is számon kell kérnie a műsorszolgáltatóktól. Ez következik a Médiatörvény idézett rendelkezéséből.

Meg kell azonban jegyezni, hogy a Médiatörvény rendelkezése csak kifejezetté teszi és megismétli az Alkotmánybíróság gyakorlatában megjelent elvet, amelynek értelmében az állam minden szervének — és tágabb értelemben a Magyar Köztársaság területén minden jogalanynak — kötelessége az Alkotmány értékrendjének érvényesítése. „Magyarország jogállammá minősítése ténymegállapítás és program egyszerre. A jogállam azáltal valósul meg, hogy az Alkotmány valóban és feltétlenül hatályosul. […] Nemcsak a jogszabályoknak és az állami szervek működésének kell szigorúan összhangban lenniük az Alkotmánnyal, hanem az Alkotmány fogalmi kultúrájának és értékrendjének át kell hatnia az egész társadalmat. Ez a jog uralma, ezzel lesz az Alkotmány valóságossá. A jogállam megvalósítása folyamat. Az állami szervek számára alkotmányos kötelesség ezen munkálkodni.” (11/1992. [III. 5.] AB határozat.)

5. 4. 2. A valóságshow típusú műsorokkal kapcsolatban megfigyelhető tendencia, vagyis hogy egyre durvább és kegyetlenebb formái jelennek meg, nemzetközi szinten is kiváltotta azt az igényt — elég az Európa Tanács ez irányú erőfeszítéseire utalni —, hogy az érintett állami szervek és műsorszolgáltatók az önszabályozás és társadalmi „önvédelem” kereteit az emberi méltóság és az emberi jogok fényében keressék. Ez álláspontunk szerint Magyarországon is irányadó. A Médiatörvény idézett rendelkezése és az Alkotmánybíróságnak az Alkotmány fogalmi kultúrájáról és értékrendjéről, az Alkotmány emberképéről és az emberi méltóságról kifejtett elemzései, illetve a gyermekek védelméről kifejtettek bőséges iránymutatást tartalmaznak a jelenség által érintett állami szervek és műsorszolgáltatók számára jogaik, kötelességeik és feladataik vonatkozásában. 

Az ORTT, mint a jelenség által elsősorban érintett állami szerv fokozott felelősséggel tartozik azért, hogy a műsorszolgáltatók társadalomformáló ereje az alkotmányos értékrend megszilárdításának és a jövő generációknak való átadásának szolgálatában — és ne azzal szemben — álljon. Ügyelnie kell arra, hogy mindenki számára nyilvánvaló legyen: az emberi személy alkotmányos státusza és védelme a valóságshow-k körülményei között sem sérülhetnek. Ennek biztosítására önmagában nem elegendő és az alkotmányos követelményeknek nem tesz maradéktalanul eleget, ha az ORTT kizárólag a kiskorúak védelmének a Médiatörvény 5—5/D. §-aiban foglalt rendelkezései alapján jár el, amikor a 3. § (2) bekezdésén keresztül érvényesülő emberi jogok sérelme is fennállhat, különösen a vizsgált műsorok szereplői, de közvetve a nézők vonatkozásában is. 

6. Összefoglalás

Megállapítom, hogy az ORTT alkotmányos kötelezettségével összhangban járt el azokban az esetekben, amikor a gyermekek védelmének és az emberi jogok betartásának szempontjait határozataiban számon kérte a valóságshow-kat közvetítő műsorszolgáltatókon.

Megállapítom, hogy amennyiben az ORTT a valóságshow-kat közvetítő műsorszolgáltatóval szemben nem alkalmazza minden indokolt esetben a Médiatörvény 3. § (2) bekezdésében foglaltakat, és ellenőrzési, felügyeleti jogainak gyakorlása során nem vizsgálja, hogy a műsorszolgáltató tiszteletben tartja-e az alkotmányos rendet, az emberi jogokat — különösen az emberi méltósághoz való jogot —, illetve amennyiben azok sérelme esetén nem él a törvényben biztosított jogosítványaival, alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság veszélyét okozza.

7. Kezdeményezés

Az Obtv. 21. §-ban biztosított jogomnál fogva — elsősorban a valóságshow-k szélsőségesebb változatainak jövőbeli lehetséges megjelenését szem előtt tartva — az alábbi kezdeményezéssel élek:

Felhívom az ORTT elnökének figyelmét arra, hogy a Médiatörvény 3. § (2) bekezdésének rendelkezése értelmében a Testületnek és szerveinek a törvényben előírt feladataik (ellenőrzési, felügyeleti jogaik) gyakorlása során minden indokolt esetben vizsgálniuk kell azt is, hogy a műsorszolgáltató tiszteletben tartja-e a Magyar Köztársaság alkotmányos rendjét, tevékenysége nem sérti-e az emberi és a törvény által védett személyiségi alanyi jogokat. Az emberi jogok, különösen az emberi méltósághoz való kiemelt jelentőségű alkotmányos jog és a személyiségi alanyi jogok sérelme esetén az ORTT és eljáró szervei kötelesek — a jogállam megvalósításán ez által is munkálkodva — a törvényben biztosított hatósági eszközeikkel élni. 

Felhívom az ORTT elnökének figyelmét, hogy a Médiatörvény 3. § (2) bekezdésének alkalmazása során az ORTT jogosult és köteles az Alkotmányban biztosított alapvető jogokat az Alkotmány — Alkotmánybíróság által kifejtett és magyarázott — értékrendje és fogalmi kultúrája fényében értelmezve védelemben részesíteni.

Kérem az ORTT elnökét, hogy kezdeményezésemmel kapcsolatos álláspontjáról az Obtv. 21. § (2) bekezdése értelmében a kezdeményezés kézhezvételét követő harminc napon belül tájékoztatni szíveskedjék.

Budapest, 2003. augusztus 

Lenkovics Barnabás