OBH 3084/2003.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: Nagy Tiborné 
Az eljárás megindulása
A panaszos azzal fordult az országgyűlési biztoshoz, hogy a társasházuk tetőtérbeépítése miatt arra kötelezték, hogy a pincében lévő üzlethelyiségébe helyeztesse át a ház vízóráját. Bár lakóhelye nem az épületben van, a hatóság a leveleket az üzlet címére küldte, ezért nem értesült a határozatokról, és hatósági végrehajtást rendel el ellene.
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt, a jogállamiság részét képező jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljárással, valamint a 13. § (1) bekezdésében foglalt, a tulajdonhoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja miatt vizsgálatot indítottam, és a Kulturális Örökségvédelmi Hivatal (KÖH) elnökétől kértem tájékoztatást és az ügyiratok megküldését.
Alkalmazott jogszabályok
•	1997. évi LXXVIII. törvény az épített környezet alakításáról és védelméről (Étv.)
•	1957. évi IV. törvény az államigazgatási eljárás általános szabályairól (Áe.) 
•	2001. évi LXIV. törvény a kulturális örökség védelméről
•	1997. évi CLVII. törvény a társasházról (Ttv.) 
•	1993. évi LXXVIII. törvény a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról (Ltv.) 
133/1993. (IX. 29.) Korm. rendelet a postai tevékenységről (2002. III. 30-ig hatályos)
•	254/2001. (XII. 18.) Korm. rendelet a postai szolgáltatások ellátásáról (2002. IV. 1-jétől)
•	40/1997. (XII. 21.) KTM rendelet az építésügyi hatósági kötelezési eljárásról (Vhr.) 
•	38/1995. (IV. 5.) Korm. rendelet a közműves ivóvízellátásról és a közműves szennyvízelvezetésről (Korm. r.)
•	43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet a hivatalos iratok kézbesítésének egyszerűsítése
A megállapított tényállás
A panaszos egy műemlékházban lakott és annak pincéjében alakított ki (építési engedéllyel) egy üzlethelyiséget, amelynek később tulajdonosa lett. Az 1992-ben zajlott engedélyezésnek nem volt tárgya a vízóra, sem áthelyezéséről, sem a helyén megtartásáról nem rendelkeztek. 
2001-ben a társasház tetőtérbeépítése miatt szükségessé vált a vízbekötés felbővítése, amit a Fővárosi Vízművek a közterületi szakaszon el is végzett. A bekötésre azonban nem kerülhetett sor, mert a Vízművek észlelte, hogy a vízóra nem a korábbi, szabályos helyen van. Mivel a társasház, az üzlettulajdonos és a tetőtérbeépítést végzők nem tudtak megegyezni, hova és kinek kellene visszahelyezni a vízórát, a Vízművek az elsőfokú építési hatóság eljárását kérte. (Mivel a ház műemlék, az építési hatóság nem a jegyző, hanem a KÖH illetékes irodája.)
A hatóság a panaszost kötelezte a vízóra eredeti , szabályszerű helyére való visszahelyezésére, amely az üzlethelyiségben volt.
A panaszost kötelező határozatokat a hatóság az üzlet címére küldte, amelyen Ő postaládával rendelkezett. A küldemények „nem kereste” indoklással visszaérkeztek. A kétszeri sikertelen kézbesítési kísérletet követően a hatóság a határozatokat kézbesítettnek tekintette.
Mivel a panaszos az áthelyezést nem teljesítette, két ízben bírságot szabtak ki, amelyből az elsőt a panaszos nem fizette be, és a behajtásra sem intézkedtek, a második megfizetése alól a másodfokú hatóság mentesítette a panaszost.
A másodfokon jogerőssé vált kötelezésben elrendelteket végül a hatóság által kijelölt kivitelező és a Vízművek a rendőrség jelenlétében, hatósági végrehajtás keretében teljesítette. A vízmérőhelyet kialakították, a vízórát az eredeti helyére visszaszerelték.
A tetőtérbeépítés építtetői a csaknem két éves elhúzódás miatt, a végleges használatbavételi engedély megszerzése és az ügy mielőbbi lezárása érdekében az áthelyezés és a helyreállítás költségeit átvállalták.
A vizsgálat megállapításai
A közműves ivóvízellátásról szóló Korm. r. 11. § (3) bekezdése szerint: „A vízmérőhelyet az ingatlanoknak bekötést lehetővé tevő ivóvízközhálózatot magában foglaló közterület felé eső 1 m-es sávjában kell kialakítani…”
5. § (8) bekezdése szerint: „A fogyasztót a jegyző kötelezi:
a) a szolgáltató hozzájárulása nélkül végzett bekötés, a bekötéssel összefüggő építmény, berendezés, felszerelés elbontására, illetőleg leszerelésére,
b) átalakítására, ha a berendezés azzal műszaki szempontból megfelelővé válik és ahhoz a szolgáltató hozzájárult, …”
A Vízművek megállapítása szerint: „… a bekötési vízmérőt – amely korábban az üzlethelyiségben, a telekhatárt jelentő falkitörés mentén volt elhelyezve – szabálysértő módon, önkényesen, az eredeti helyétől mintegy 6 m-rel beljebb helyezték oly módon, hogy a bekötővezeték kb. 6 fm-es szakasza a helyiség padozata alatt halad, méretlenül.
A vonatkozó rendeletek és szabványok értelmében a szolgáltató tulajdonába tartozó bekötési vízmérőig tart ugyanis a szolgáltató tulajdonjoga és a szolgáltatási kötelezettsége.
A bekötési vízmérőt eredeti helyére vissza kell helyezni …”
Helytálló volt tehát a Vízművek eljárása, és ebben a tekintetben a KÖH eljárása is.
Kétséges azonban a panaszos személyének a kötelezése. (Akkor is, ha a legnagyobb valószínűsége annak van, hogy az üzlethelyiség kialakításakor helyezték beljebb a vízmérőt. Ugyanis semmi más nem történt a házban, annak a pinceszintjén különösen nem, ami a vízmérő mozgatását indokolta volna. Kivált nem a Vízművek engedélye nélkül, szabálytól eltérő helyre, az üzlethelyiségen túl, a ház belsejébe.) A helyes eljárás a társasház tulajdonközösségének a mérőhely visszaalakítására, az üzlethelyiség tulajdonosának mindezek tűrésére kötelezése lett volna.
Tekintettel arra, hogy a ténylegesen bekövetkezett helyzet a hatósági végrehajtás eredményeként végül is ez lett, intézkedést ebben nem kezdeményezek.
A társasház és a panaszos a felmerült költségeket a polgári jog és a Ttv. szabályai szerint rendezhették volna. Azonban a tetőtér építtetői az óraáthelyezés költségeit vállalták (az érdekükben felbővített bekötés miatt az órát amúgy is le kellett cserélni), az egyébként üres üzlethelyiséget helyreállították. A hatósági végrehajtás a tűrés kötelezettségén felüli következményekkel nem járt, ezért észrevételt erre nézve sem teszek.
Az eljárásról megállapítottam, hogy a panaszos az üzlethelyiség címén postaládával rendelkezett. Ez a postai szolgáltatások ellátásáról szóló 254/2001. (XII. 18.) Korm. rendelet szerint mint tulajdonosnak kötelezettsége is volt. 
Az említett Korm. rendelet  16. § (1) bekezdés b) pontja és a (3), (6), (7) bekezdése szerint:
„16. § (1) Az ingatlan tulajdonosának, illetve a címzettnek a feladata, hogy
b) többlakásos épületben, irodaházak, üzletházak és egyéb hasonló jellegű intézmények esetében az épület bejárata közelében csoportosan elhelyezett címhelyenkénti egyéni (a továbbiakban: csoportos levélszekrény), …
a küldemény épségét garantáló levélszekrény felszereléséről gondoskodjék, és lehetővé tegye az ahhoz való biztonságos hozzáférést.
(3) Az (1) bekezdés b) és c) alpontjaiban meghatározott esetekben a levélszekrényeket névvel és emelet-, ajtószám, illetve lakásszám megjelöléssel kell ellátni.
(6) A postai szolgáltató - a Hkt. 23. § (8) bekezdésének figyelembevételével - nem felel a szolgáltatás nem vagy nem szerződésszerű teljesítéséért,
a) ha az ingatlan tulajdonosa (címzett) nem tesz eleget az (1) bekezdésben foglalt kötelezettségeknek;
(7) A (6) bekezdésben foglaltak nem mentesítik a szolgáltatót a szolgáltatási szerződésben vállalt kötelezettségei teljesítésének megkísérlése alól.”
A 43/1953. (VIII. 20.) MT rendelet 9. §-a szerint:
„9. § (1) A postai szolgáltatások ellátásáról szóló 254/2001. (XII. 18.) Korm. rendelet 31. § (1) bekezdése értelmében visszaküldött iratot - a jelen § (2) és (3) bekezdésének eseteit kivéve - a kézbesítés második megkísérlésének, illetőleg a második figyelmeztetés postafiókba helyezésének napját követő ötödik munkanapon kézbesítettnek kell tekinteni.
Az Alkotmánybíróság 46/2003. (X. 16.) számú határozatában megállapította, hogy: „ … a jogalkotó alkotmányellenes helyzetet idézett elő azzal a mulasztásával, hogy nem szabályozta az erre irányuló törvényekben és más jogszabályokban a hivatalos irat postai kézbesítéséhez fűződő, bírósági és más hatósági eljárásban általánosan érvényesülő vélelem megdöntésének lehetőségét.
Az Alkotmánybíróság felhívja a jogalkotót, hogy feladatának 2004. június hó 30. napjáig tegyen eleget.”
A vonatkozó jogszabályokat az Alkotmánybíróság azonban nem semmisítette meg. Ezért az eljárásban azokat mérvadónak kell tekinteni.
Az Alkotmánybíróság e határozatában hangsúlyozza: „… a jogok és jogos érdekek hatékony érvényesítése, s ebből következően az igazságszolgáltatás és a közigazgatás kiszámítható működése azt igényli, hogy kivételes esetekben a kézbesítés eredménytelensége esetén is feltételezni lehessen a hivatalos iratok közlését, illetve ezzel kapcsolatban azt, hogy a közölt határozatok jogerőssé válhattak. Ez pedig nem függhet adott esetben attól, hogy a határozat címzettje képes vagy hajlandó-e átvenni a határozatot.
A kézbesítés megtörténtére, megkísérlésére vonatkozó vélelem létét és a lehetséges jogkövetkezmények alkalmazhatóságát tehát a jogbiztonság, illetve az eljárást kezdeményező személyek jogai védelme is megköveteli.
Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy önmagában a kézbesítési vélelem, a jogkövetkezmények megjelenése a rendelkező részben szereplő támadott jogszabályokban nem ellentétes az Alkotmány 2. § (1) bekezdésével, nem sérti az Alkotmány 57. § (1) és (5) bekezdését sem.”
A visszaérkezett tértivevényeken a „nem kereste” szerepelt, a panaszos pedig írásban csak a „vízóra-ügy” elindulását követően egy év múlva, 2002 novemberben közölte a hatósággal, hogy nem lakik már a házban, és mi az új címe.
A társasház – Vízművek – tetőtérbeépítés építtetői és kivitelezői – a panaszos és bérlője stb. közötti levélváltásokból egyértelmű, hogy a panaszosnak mindvégig tudomása volt arról, hogy a vízmérőt vissza kell helyezni az eredeti helyére.
Az eljárásból eredően a panaszos jogai nem sérültek. A jogorvoslati jogával élhetett, mert bár késve fellebbezett, a fellebbezéseit érdemben elbírálták. Az, hogy nem adtak helyt annak, nincs összefüggésben az elkésettséggel. Annak oka kizárólag az, hogy a vízórát vissza kellett helyezni az eredeti helyére.
Az építtetők a panaszost is értesítették arról, hogy átvállalják a költségeket, és a hatóságtól is értesült ugyanerről. Ettől kezdve tisztán a vízóra visszahelyezésének tűréséről volt szó, amely attól függetlenül kötelezettsége volt, hogy eredetileg egyedül őt vagy a közösség egészét (köztük őt) kötelezték a munkálatokra.
Fentiek miatt, és tekintve hogy a munkák más költségén elkészültek; hogy a hatósági eljárás egyébként szabályos volt (a panaszos tudomással bírt az eljárásról, fellebbezési jogával élhetett, a végrehajtás elrendelése szabályszerű volt, az önkéntes teljesítésre a tetőtérbeépítést végzők által felajánlott fedezetből a már átvett határozatokat követően is több hónap állt rendelkezésre stb.); hogy a hatóság a bírságot részint elengedte, részint nem hajtotta be; valamint hogy az üzlethelyiséget a panaszos már eladta, a konkrét ügyben kezdeményezéssel nem élek.
Felhívom a KÖH elnökének figyelmét, hogy a Hivatal jövőbeni eljárásaiban a társasházi tulajdonra, a külön jogszabályok előírásaira figyelemmel a közös tulajdont érintő kötelezettségekre a tulajdonközösséget, a tulajdonosok összességét kötelezzék. Kivétel az lehet, ha jogszabály másképpen rendelkezik, vagy a hatóság által közvetlenül bizonyítható, hogy a szabálytalan munkát más végeztette. A „kizárásos alapon” való bizonyítás nem elégséges.

Budapest, 2003. december 11.

Lenkovics Barnabás