OBH 1929/2003, OBH 1930/2003, OBH 2338/2003
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr.Kiss László
Az eljárás megindulása:
A Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Ügyészségi Nyomozó Hivatal az Ny.444/2002. számú ügyben, hivatalos személy által kötelességszegéssel elkövetett vesztegetés bűntette és más bűncselekmények elkövetésének alapos gyanúja miatt, eljárást indított a Vám- és Pénzügyőrség Észak-Magyarországi Regionális Parancsnokság Hidasnémeti Vámhivatalának több munkatársa ellen. A büntetőeljárás keretében 2003. január 11-én Borsod-Abaúj-Zemplén és Szabolcs-Szatmár-Bereg megye területén, 37 helyszínen foganatosítottak házkutatást és összesen 31 személy őrizetbe vételére került sor. A Miskolci Városi Bíróság január 13-án elrendelte a gyanúsítottak előzetes letartóztatását. Az előzetes letartóztatottakat a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben, az összebeszélés megakadályozása érdekében egymástól elkülönítve helyezték el. 2003. március 11-én a legtöbb gyanúsítottat szabadlábra helyezték, de heten továbbra is előzetes letartóztatásban maradtak.
Az eljárás és a kényszerintézkedések végrehajtásának módja, illetve a fogvatartási körülmények miatt a gyanúsítottak hozzátartozói közül többen panasszal fordultak az állampolgári jogok országgyűlési biztosához.
	Az OBH 1929/2003. számú ügyben a panaszos a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben elhelyezett fia fogvatartásának körülményeit kifogásolta.
Az OBH 1930/2003. számú ügyben a panaszos a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Ügyészségi Nyomozó Hivatal eljárását, elsősorban az akció és az őrizetbe vételek demonstratív végrehajtási módját sérelmezte. Kifogásolta, hogy a nyomozók a szlovák határátkelőhelyen foganatosítottak eljárási cselekményeket; valamint azt, hogy a vallomás megtagadásának jogával élő gyanúsítottakat, az előzetes letartóztatás elrendelése után – a panaszok benyújtásának időpontjáig - nem hallgatták ki, és nem közölték velük az alapos gyanút alátámasztó bizonyítékokat. A panaszhoz további 18 gyanúsított hozzátartozója is csatlakozott.
Az OBH 2338/2003. számú ügyben a panaszos ugyancsak a nyomozó hivatal eljárását (az őrizetbe vétel és a házkutatás módját, ill. a lefoglalást), az előzetes letartóztatottak fogvatartásának körülményeit, továbbá az előzetes letartóztatás elrendelését sérelmezte.
A fenti ügyekben az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. (Obtv.) 16. § (1) bekezdésére tekintettel – mivel a panaszok tárgya részben azonos – összevont vizsgálatot rendeltem el, melynek keretében megkerestem a bv. intézet parancsnokát és a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Főügyészség vezetőjét; továbbá munkatársam a helyszínen megtekintette az eljárási iratokat.
Érintett alkotmányos jogok: 
•	Tisztességes eljáráshoz való jog [Alkotmány 2. § (1) bek.]
•	Személyi szabadsághoz való jog [Alkotmány 55. § (1) bek.]
•	Magánlakás sérthetetlenségéhez való jog [Alkotmány 59. § (1) bek.]
•	Lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog [(Alkotmány 70/D. § (1) bek.]
Alkalmazott jogszabályok:
•	1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról (Be.)
5. § (2) Az eljárásban részt vevő személyek az e törvényben meghatározott esetekben és módon kötelesek és jogosultak a bizonyításban közreműködni.
(3) A büntetőeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el.
87. § (2) A terheltet a kihallgatásának megkezdésekor figyelmeztetni kell arra, hogy nem köteles vallomást tenni, a vallomás tételét a kihallgatás folyamán bármikor megtagadhatja, továbbá, hogy amit mond, az bizonyítékként felhasználható. A figyelmeztetést és a terhelt válaszát jegyzőkönyvbe kell foglalni. A figyelmeztetés elmaradása esetén a terhelt vallomása bizonyítási eszközként nem vehető figyelembe.
(3) Ha a terhelt a vallomás tételét megtagadja, figyelmeztetni kell arra, hogy ez az eljárás folytatását nem akadályozza, de a védekezésének erről a módjáról lemond.
91. § (1) A hatóság a terheltet őrizetbe veheti
b) ha az előzetes letartóztatás elrendelésének oka [92. § (1) bek., 340. § (1) bek.] áll fenn.
93. § (1) Az előzetes letartóztatás elrendeléséről a bíróság végzéssel határoz.
96. § (1) A hatóságoknak arra kell törekedniük, hogy az előzetes letartóztatás a lehető legrövidebb ideig tartson. Ha a terhelt előzetes letartóztatásban van, az eljárást soron kívül kell lefolytatni.
(2) Az előzetes letartóztatást nyomban meg kell szüntetni, ha elrendelésének oka megszűnt, vagy tartama meghosszabbítás nélkül lejárt. Az előzetes letartóztatás megszüntetésére a vádirat benyújtásáig az ügyész is jogosult.
103. § (1) Ház, lakás, egyéb helyiség vagy azokhoz tartozó bekerített hely, továbbá jármű átkutatásának a hatóság határozata alapján akkor van helye, ha alaposan feltehető, hogy az a bűncselekmény elkövetőjének kézrekerítésére, a bűncselekmény nyomainak felderítésére vagy tárgyi bizonyítási eszköz megtalálására vezet.
(2) A házkutatást rendszerint az érdekelt jelenlétében kell elvégezni; megkezdése előtt közölni kell vele a házkutatást elrendelő határozatot, és fel kell őt szólítani, hogy a keresett tárgyat önként adja elő. Ha az érdekelt távol van, és megbízottja sincs, érdekeinek védelmére a hatóság képviselőt rendel ki.
132. § (1) Ha a rendelkezésre álló adatok alapján meghatározott személy alaposan gyanúsítható bűncselekmény elkövetésével, a hatóság közli vele ennek lényegét, a vonatkozó jogszabályok megjelölésével.
(4) A gyanúsítottat az alapos gyanú közlését követően - ha fogva van, huszonnégy órán belül - ki kell hallgatni. E határidőt attól az időponttól kell számítani, amikor a gyanúsítottat a nyomozó hatóság elé állították.
•	1979. évi 11. tvr. a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról (Bv. tvr.)
116. § (1) Az előzetes letartóztatást büntetés-végrehajtási intézetben a tárgyalás előkészítése során hozott határozatig az ügyész, ezt követően a bíróság rendelkezése alapján és annak megfelelően kell végrehajtani. Ha a bíróság úgy rendelkezik, a fiatalkorú előzetes letartóztatását javítóintézetben kell végrehajtani.
 (3) Az előzetes letartóztatás a nyomozás befejezéséig rendőrségi, az eljárás befejezéséig az erre kijelölt katonai fogdában is végrehajtható.
(4) Az előzetesen letartóztatott az ügyész vagy a bíróság rendelkezése alapján bocsátható szabadon.
118. § (1) Az előzetesen letartóztatott
d) hozzátartozóival és - az ügyész, a vádirat benyújtása után a bíróság jóváhagyásával - más személyekkel levelezhet, legalább havonta egyszer fogadhat látogatót, és kaphat csomagot,
h) panasz, kérelem előterjesztésére jogosult,
(2) Az előzetesen letartóztatott levelezési és látogató-fogadási joga - a védőjével való érintkezés kivételével -, valamint a csomagküldeményhez való joga a büntetőeljárás eredményessége érdekében korlátozható.
119. § (1) Az előzetes letartóztatás végrehajtása során el kell különíteni
c) - a büntetőügyben eljáró hatóság rendelkezésétől függően - az ugyanabban az eljárásban letartóztatottakat.
 (3) Az együttes elhelyezésnél a lehetőséghez képest figyelembe kell venni az előzetesen letartóztatott előéletét és a terhére rótt bűncselekmény jellegét.
•	1994. évi XXXIV. törvény a rendőrségről (Rtv.)
48. § A rendőr bilincset alkalmazhat a személyi szabadságában korlátozni kívánt vagy korlátozott személy
a) önkárosításának megakadályozására,
b) támadásának megakadályozására,
c) szökésének megakadályozására,
d) ellenszegülésének megtörésére.
•	184/1997. (X. 28.) Korm. rendelet az ideiglenes határátkelőhelyek megnyitásának szabályairól, a határátkelőhely területére nem határátlépés céljából történő belépés, tartózkodás, távozás rendjéről:
7. § (1) Az országgyűlési biztosok, az állampolgári jogok országgyűlési biztosának helyettese, bírók, ügyészek, valamint nemzetközi szerződés vagy viszonosság alapján erre feljogosított személyek a belépés, tartózkodás céljának megjelölésével, igazolványuk felmutatásával léphetnek be a határátkelőhely területére.
A vizsgálat megállapításai:
	A panaszosok vitatták a büntetőeljárás megalapozottságát, azonban ennek ténybeli megítélésére a vizsgálat nem terjedt ki, mivel a bűncselekmény gyanújával kapcsolatos adatok mérlegelését a büntetőeljárásról szóló és a sérelmezett események időpontjában hatályos 1973. évi I. törvény (Be.) 5.§ (1) bekezdése a nyomozó hatóságok, illetve az ügyészség, vádemelés esetén, pedig a bíróság hatáskörébe utalta. Az eljárás jogszerűségét nem érintette az sem, hogy a büntetőeljárás alá vont pénzügyőrökkel szemben korábban fegyelmi eljárásokat folytattak le, ugyanis a Be. 14. § alapján abban a kérdésben, hogy a terhelt követett-e el és milyen bűncselekményt, a büntetőügyben eljáró hatóságot a polgári perben, illetőleg a szabálysértési, fegyelmi eljárás során hozott jogerős határozat, illetőleg a bennük megállapított tényállás nem köti.
	A beadványokban felsorolt panaszok alapvetően négy csoportban foglalhatók össze:
- az akciósorozat végrehajtásának módját, a kommandósok bevonását, a házkutatásokat és a bilincshasználatot sérelmező panaszok;
- az előzetes letartóztatás indokoltságára, elhúzódására vonatkozó panaszok;
- a fogvatartási körülményekkel kapcsolatos panaszok.
- a büntetőeljárás menetére, a vallomástételt megtagadó, fogvatartott gyanúsítottak újabb kihallgatásának és a rendelkezésre álló bizonyítékok bemutatásának elmaradása miatt tett panasz.
	A fentiekre való tekintettel jelentésemben a vizsgálati megállapításokat is ebben a csoportosításban részletezem. 
1.	Az akciót - eredményessége érdekében - hétvégén (szombaton), egy nap leforgása alatt volt célszerű lebonyolítani, amikor a legnagyobb volt a valószínűsége annak, hogy a keresett személyek otthon tartózkodnak. Több esetben előfordult azonban, hogy senkit nem találtak a megadott címen, ezért a szomszédoktól érdeklődtek a hollétük iránt. A nyomozók minden esetben a pénzügyőrök munkahelyéről beszerzett lakcímeket keresték fel. 
Az egyik panaszos kifogásolta, hogy egy pénzügyőrt a szlovák területen levő Tornyosnémeti határátkelőhelyről állítottak elő. A határállomásra az eljáró ügyész a 184/1997. (X. 28.) Korm. Rendelet 7. § (1) alapján léphetett be, a vámtiszt, pedig a Szlovák Köztársaság és a Magyar Köztársaság vám- és útlevélvizsgálati szerveinek 2001. február 12-én Milhostban aláírt 93/2001. számú megállapodás H. pontja értelmében tartózkodhatott a kérdéses helyen. („... Más esetekben a vámterületre csak azon személyek léphetnek be, akik... a határátkelőhelyen működő egyes szervek felettesei.) A határregisztrációs rendszerben ezen személyek azért nem szerepeltek, mert utasként nem léptek ki az országból, és nem léptek át egy másik ország területére.
Az ügyészi jelentés szerint a kommandósok nem szálltak ki a gépkocsiból, a parkolóban maradtak. Az ügyész és a vámtiszt a magyar határőr előtt igazolták magukat, és közölték, hogy a magyar vámhivatalba mennek hivatalos céllal. A szolgálatban levő pénzügyőrök nevének ellenőrzésekor kiderült, hogy csak egy érintett pénzügyőr van szolgálatban, akit megkértek, hogy menjen velük a parkolóba. Ott várták meg a többi szolgálatba érkező pénzügyőrt, akiket a Hidasnémeti Vámhivatal épületébe kísértek. Ebben az épületben került sor az eljárási cselekmények (őrizetbe vétel, lefoglalás) foganatosítására.
Az intézkedések megkezdésekor felhívták a pénzügyőrök figyelmét az esetlegesen náluk lévő fegyverük átadására, ugyanis a Vám- és Pénzügyőrség Fegyverzeti Szabályait tartalmazó 1/1993. PM számú utasítás 42. § d, pontja lehetővé teszi a pénzügyőrök számára, hogy a lakásukon tartsák a fegyverüket, amennyiben a biztonságos őrzés feltételei fennállnak. A felhívást követően négy szolgálati fegyvert és két-két töltött tárat adtak át az érintettek a rendőröknek. A „kommandósok” bevonására – az általános gyakorlat szerint – azért volt szükség, mert fegyveres testület tagjaival szemben kellett intézkedni, az ügyészségi nyomozók viszont nem rendelkeznek szolgálati fegyverrel. 
A pénzügyőrök egy részét a lakóhelyén vették őrizetbe. Ezt követően került sor a házkutatásokra, melyek megkezdésekor átadták az érintetteknek az elrendelő határozatokat, a házkutatás befejezésekor, pedig a jegyzőkönyv másolati példányát. Az egyik panasszal érintett pénzügyőr esetében – mikor a keresett személy húgától érdeklődtek a nyomozók a bátyja hollétéről – azért nem adták át a házkutatást elrendelő határozatot, mert az intézkedést nem foganatosították. A határozatok minden esetben jogszerűek voltak, azokat az 1973. évi I. törvényben (Be.) meghatározott tartalmi és formai követelményeknek megfelelően hozták meg. 
A házkutatás módja ill. a lefoglalás ellen az OBH 2338/2003. számú ügyben érkezett panasz. Eszerint „az eljárás alá vont személyeket megbilincselték, a hozzátartozókat egy helyre terelték, egymással nem kommunikálhattak, és több órán keresztül egy helyben kellett tartózkodniuk”. Egy másutt lakó és az intézkedés idején a helyszínre érkező hozzátartozót nem engedtek be a lakásba, pedig az anya rá szerette volna bízni 6 éves kisfiát, aki az eseményektől nagyon megrémült (az intézkedést vezető ügyésznő később megengedte, hogy a gyermeket a hozzátartozónak átadják). 
Az eljárásjog csak főbb vonásaiban szabályozza a házkutatás végrehajtásának módját, mivel azt alapvetően a keresett bizonyítási eszközök jellege, továbbá a kriminalisztika módszertani szabályai - különös tekintettel a bűnjelek esetleges eltüntetésének, vagy a bűntársak értesítésének megakadályozására - határozzák meg. A házkutatás során a hatóság jogszerűen korlátozza az érintett személyeknek - így az intézkedés helyszínén tartózkodó hozzátartozóknak is - a magánlakás sérthetetlenségéhez és a szabad mozgáshoz fűződő jogát. A korlátozás törvényi alapját a Be. 131. § állapítja meg. A (4) bekezdés szerint a nyomozó hatóság a nyomozás helyszínéről eltávolíthatja azt, akinek a jelenléte az eljárást akadályozza; rendbírsággal sújthatja azt, aki az eljárás rendjét zavarja. Az (5) bekezdés alapján a nyomozás elősegítése érdekében a nyomozó hatóság bárkit a nyomozás helyszínén való tartózkodásra kötelezhet. Aki ezt a kötelezettséget megszegi, rendbírsággal sújtható.
Az Alkotmánybíróság a 42/1993. (VI. 30.) AB határozat indokolásában kifejtette, hogy a büntetőeljárás olyan korlátozásokra ad lehetőséget, amelyek nem csupán a büntetőeljárás alá vont személyt érintik, hanem érinthetik a bizonyítékok megszerzése érdekében alkalmazott eljárási cselekményeket (szemle, lefoglalás, házkutatás, motozás stb.) eltűrni köteles "kívülálló" személyek alkotmányos alapjogait is (ABH 1993, 300., 305.). Ugyanakkor az Alkotmánybíróság a jogorvoslathoz való jog, mint alkotmányos alapjog tartalmaként nem csupán az ügydöntő, hanem az egyéb érdemi határozatok tekintetében is a más szervhez vagy ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetőségét határozta meg (5/1992. (I. 30.) AB hat - ABH 1992, 27., 31.). Ennek a kritériumnak a büntetőeljárás menetében, az eljárási kényszercselekmények ellen igénybe vehető jogorvoslati eszközök megfelelnek, mivel biztosítják az alkotmányossági követelmények szerinti felülvizsgálat lehetőségét. 
A házkutatás során a hatóságnak le kell foglalnia mindazon dolgokat, melyek tárgyi bizonyítási eszközként szolgálhatnak. A lefoglalást a dolog birtokosa - aki nem feltétlenül a gyanúsított - tűrni köteles. Nem sértett jogszabályt a nyomozó hatóság azzal, hogy egyes hozzátartozók mobiltelefonját átmenetileg lefoglalta, majd megvizsgálásukat követően a tulajdonosoknak visszaadta. 
A bilincs, mint kényszerítő eszköz alkalmazására az intézkedő rendőrök mérlegelésétől függően, az Rtv. 48. § alapján került sor, a részletes szabályokat a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995.(III. 1.) BM rendelet tartalmazza. A Szolgálati Szabályzat 54. § (1) bekezdése szerint a bilincshasználat különösen indokolt azzal szemben, akinek az elfogására bűncselekmény elkövetésének alapos gyanúja miatt került sor. A kényszerítő eszköz alkalmazása miatt a rendőrségi törvény jogorvoslatot tesz lehetővé, jogszerűségét a rendőrség minden esetben megvizsgálja. A bilincshasználat a súlyosabb következményekkel járó és előre nem látható cselekmények – szökés, támadás, öngyilkosság – bekövetkezésének megelőzését szolgálja.
Az intézkedés sorozat kétségtelenül sértette a vétlen hozzátartozók emberi érzékenységét, ezen felül a jóhírnévhez fűződő, a házkutatások idején, pedig a személyes szabadsághoz és magánlakás sérthetetlenségéhez fűződő alkotmányos jogait. Az Alkotmánybíróság vonatkozó határozataiból következően, a büntetőeljárási törvény a közrend és közbiztonság fenntartásához fűződő társadalmi érdekekre figyelemmel az alkotmányos jogok arányos és elkerülhetetlen korlátozását lehetővé teszi. Az eljáró hatóságok a hatályos jogszabályoknak megfelelően jártak el, sőt a vizsgálat olyan adatot sem tárt fel, amely alapján megállapítható lett volna, hogy az intézkedéseket nem az érintettek lehető kíméletével hajtották végre. Mindezekre figyelemmel megállapítom, hogy az őrizetbe vétel módja, valamint a házkutatások és a lefoglalások tekintetében a nyomozó hivatal eljárása nem okozott alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot.

2.	Az előzetes letartóztatás kérdésében a Be. 93. § (1) bekezdésének megfelelően a bíróság végzéssel határoz. Az 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 29. § (2) bek. e) pontja értelmében a bíróság nem tekinthető hatóságnak, ezért a bíróságok eljárásának, döntéseinek a vizsgálatára nem terjed ki az országgyűlési biztos hatásköre, ahogyan azt az Alkotmánybíróság 17/1994. (III. 29.) AB határozata is megerősítette. Az Alkotmány szerint a Magyar Köztársaságban az igazságszolgáltatást a bíróságok gyakorolják; a bírák függetlenek és csak a törvénynek vannak alárendelve. A bírósági eljárásoknak, ill. döntéseknek az országgyűlési biztos általi felülvizsgálata sértené a bírák önállóságát, függetlenségét, semlegességét, a hatalmi ágak elválasztásának alapvető jogelvét és a jogbiztonság elvét. 
A fentiekre való tekintettel az előzetes letartóztatás elrendelésének indokoltságát, valamint az egyes esetekben való fenntartását sérelmező panasszal érdemben nem foglalkozhattam.

3.	Az OBH 2338/2003. számú ügyben a panaszos kifogásolta, hogy a fegyveres testület tagjait köztörvényes bűnözők között helyezték el a büntetés-végrehajtási intézetben. Nincs azonban olyan jogszabály, ami – a katonák kivételével – a fegyveres testületek tagjainak elkülönítését írná elő. Az érintettek előzetes letartóztatását a Bv. tvr. 116. § (1) alapján, ügyészi rendelkezés alapján hajtották végre. Az előzetes letartóztatottak kapcsolattartási jogát az ügyészség a Bv. tvr. 118. § (2) alapján, a büntetőeljárás eredményessége érdekében korlátozta. 
Az egyik panaszos fiát (OBH 1929/2003. sz. ügy) a befogadását követően egy 7 fős zárkában helyezték el. Ezután – február 4-én – a zárka festése miatt egy 9 fős zárkába helyezték át. A panaszos február 20-án telefonon megkereste az intézetparancsnokot, és aggodalmát fejezte ki fia egészségi állapotával kapcsolatban. Másnap az egészségügyi osztály vezetője megvizsgálta a fogvatartottat, aki panaszmentes volt, betegségről, egészségügyi problémáról nem panaszkodott. 
A panaszos 2003. február 25-én levélben fordult az intézetparancsnokhoz, és fia dohányzó zárkában való elhelyezését kifogásolta. Egy nevelői foglalkozásról készült, február 27-i feljegyzésből kiderül, hogy a fogvatartott egyéni problémát nem jelzett a nevelő felé. Elmondása szerint a beilleszkedése nehéz volt, de időközben javult a helyzete. A családjával szoros a kapcsolata, látogatják, rendszeresen kap csomagot, társai erőszakkal nem vesznek el tőle semmit. Az előző zárkában jobban érezte magát, de áthelyezése után sem volt konfliktusa senkivel. Keveset dohányzik, de a füst nem zavarja. Nemdohányzó zárkába való áthelyezését nem kérte. Ennek ellenére a parancsnok úgy ítélte meg, hogy a család megnyugtatása érdekében áthelyezi a fogvatartottat egy kétszemélyes, nemdohányzó zárkába (március 6-án). A fogvatartott innen szabadult március 11-én.
Az egyik panaszos kifogásolta, hogy a zárkák padlózata bitumenes, amely véleménye szerint az egészségre ártalmas, rákkeltő hatású. A vizsgálat megállapításai szerint az intézet higiéniás feltételei nem rosszabbak az átlagosnál, az egészségügyi dolgozók rendszeresen végeznek ellenőrzéseket, melynek során felhívják a figyelmet a tapasztalt hiányosságokra. A bitumenes padló egészségkárosító hatását megerősítő szakvéleményről nem tudnak. Az intézet régi építésű, ezért az előző években felmerült az építészeti rehabilitáció szükségessége, de erre anyagi fedezet hiányában nem került sor. 
A büntetés-végrehajtási intézet parancsnokától kapott tájékoztatás szerint a 2003. január 13-án befogadott 31 főt a büntetőeljárás eredményessége érdekében – a Bv. tvr. 119. § (1) c, alapján – különítették el egymástól. Az elhelyezési körülményeket a zsúfoltság is nehezítette. Az intézet befogadóképessége 200 fő, ugyanakkor a fogvatartotti létszám 350-400 fő körül van (január 14-én 380, február 14-én 417, március 12-én 371 fő volt elhelyezve az intézetben), a telítettség tehát általában 150-200 %-os. A Bv. tvr. 119. § (3) előírja ugyan, hogy a lehetőséghez képest figyelembe kell venni az előzetesen letartóztatott előéletét és a bűncselekmény jellegét, de a zsúfoltság miatt erre rendszerint nincs lehetőség. A probléma megoldása – az anyagi fedezet függvényében, új intézetek építése és a régiek felújítása révén – az igazságügy-miniszter feladatkörébe tartozik.
Egy korábbi vizsgálattal (OBH 1839/2003) összefüggésben az igazságügy-miniszter azt a tájékoztatást adta, hogy a büntetés-végrehajtás intézetrendszerének hosszú távú fejlesztéséről szóló 2072/1998. (III. 31.) Korm. Határozat alapján több intézet – így a miskolci is – bővítésre került. Miskolcon új intézet épült a fiatalkorú fogvatatottak részére is. A zsúfoltság csökkentését kívánják elérni a szankciórendszer változtatására irányuló tervek megvalósításával is. 
	Az OBH 2338/2003. számú ügyben említett további panaszokat – mely szerint egyes fogvatartottakat a cellatársaik bántalmaztak, ill. a csomagban beküldött ruháikat elvették, valamint nem kaptak megfelelő gyógyszereket – konkrét adatok hiányában nem vizsgálhattam. Ilyen esetekben az érintett személyeknek kell panaszt vagy feljelentést tenniük az intézet parancsnokánál vagy a nevelőnél, és kérniük a más zárkába való áthelyezést. Az intézetek házirendje alapján a fogvatartottak naponta fordulhatnak kéréseikkel, panaszaikkal a nevelőkhöz, vagy a parancsnokhoz, de közvetlenül fordulhatnak a törvényességi felügyeletet ellátó ügyészhez, bv. bíróhoz, pártfogóhoz, pszicho-pedagógushoz, lelkészhez, vagy bármely jogvédő szervezethez. A panaszokat elutasító döntések ellen jogorvoslati kérelemmel élhetnek. A jogorvoslati fórumrendszer a kérelem tárgyától függően az igazságügy-miniszterig terjed. A jogorvoslati jog érvényesítése feltétele az országgyűlési biztos eljárásának is.
Mindezek alapján megállapítottam, hogy az eljárásban érintett pénzügyőrök fogvatartási körülményei, elhelyezése tekintetében a büntetés-végrehajtási intézet eljárása nem okozott alkotmányos joggal összefüggő visszásságot.

4.	Az iratok szerint a nyomozók az őrizetbe vételt követő 24 órán belül szabályszerűen kihallgatták a fogvatartott gyanúsítottakat. Ennek során közölték velük a terhükre rótt bűncselekmények alapos gyanúját, és figyelmeztették őket a vallomástétel megtagadásának jogára. A gyanúsítottak egy része - élve ezzel a jogával - megtagadta a vallomástételt. Azokat a gyanúsítottakat, akik vallomást tettek (akkor is, ha tagadták a bűncselekmény elkövetését), később folytatólagosan is kihallgatták és egyéb eljárási cselekményeket (pl. szembesítést) is foganatosítottak velük szemben. A vallomástételt megtagadó gyanúsítottak újabb kihallgatását viszont a nyomozó hatóság a panasztétel időpontjáig – kb. az őrizetbe vételt követő két hónapig – nem kísérelte meg. A nyomozó hatóság álláspontja szerint ezeket a személyeket csak akkor hallgatják ki, ha jelzik, hogy vallomást kívánnak tenni, ugyanis a gyanúsítottnak a szóbeli védekezés jogáról lemondó nyilatkozata köti a hatóságot. 
A főügyészség által megküldött, 2003. január 20-án illetve 22-én kelt, az őrizetbe vétel és a gyanúsítottkénti kihallgatás ellen bejelentett panaszokat elbíráló határozatok minden esetben tartalmazták azt az utalást, hogy a nyomozó hatóság a rendelkezésre álló - elsősorban a BM Rendvédelmi Szolgálata által titkosszolgálati eszközzel beszerzett - bizonyítékok, többek között a hangszalagra rögzített beszélgetések adatai alapján alaposan gyanúsíthatta az érintetteket a terhükre rótt bűncselekmények elkövetésével. A határozatok részletesen tartalmazták a gyanúsításra vonatkozó adatokat is, így a gyanúsítottaknak módjukban állt mérlegelni a terhükre rótt tények elleni védekezés lehetséges módozatait és várható eredményességét.
	A gyanúsítottak részére vétívvel kézbesített határozatok szerint a Be. 87. § (2) és (3) bekezdéseiben foglaltaknak megfelelően a kihallgatásuk megkezdésekor figyelmeztették őket arra, hogy nem kötelesek vallomást tenni, a vallomás tételét a kihallgatás folyamán bármikor megtagadhatják, továbbá, hogy amit mondanak, az bizonyítékként felhasználható ellenük. A figyelmeztetés tartalmazta azt is, hogy a vallomás megtagadása az eljárás folytatását nem akadályozza, de a védekezésnek erről a módjáról lemondanak; ez egészen addig irányadó a nyomozó hatóság számára, amíg a gyanúsított nem jelzi ettől eltérő szándékát. 
A Be. idézett szabálya a védekezéshez fűződő alapvető jogosultság, amely összhangban van a vallomásra kényszerítés tilalmával (Be. 60. § (2) bek.), illetve az ártatlanság vélelmének alapelvét megfogalmazó 3. § (2) bekezdésével, amely szerint a terhelt nem kötelezhető ártatlanságának bizonyítására. A vallomástétel megtagadása – bár ezt a törvény kifejezetten nem hangsúlyozta – nem érintheti a terhelt egyéb eljárási jogainak (indítványtétel, észrevételezés, stb.) érvényesítését. (A jelenleg hatályos 1998. évi XIX. törvény 117. § (4) bekezdése ezt már tartalmazza, (5) bekezdésében, pedig kiegészíti azzal, hogy „ha a terhelt vallomást kíván tenni, a vallomástétel lehetőségét biztosítani kell”.) A vallomástétel természetesen nem egyenértékű a bűncselekmény beismerésével és nem jelent erre irányuló együttműködési kötelezettséget sem.
	A vallomástétel megtagadása nincs összefüggésben az előzetes letartóztatás időtartamával, tekintettel arra, hogy a bíróság a kényszerintézkedést akkor rendeli el, vagy tartja fenn, ha annak általános feltételei (a konkrét személyre és szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekményre irányuló alapos gyanú) és legalább egy különös feltétele (a szökés, elrejtőzés veszélye, az eljárás meghiúsításának, megnehezítésének lehetősége, vagy újabb bűncselekmény elkövetésének veszélye) megállapítható.
	Mindezek mellett nem zárható ki, hogy a nyomozó hatósággal együttműködő gyanúsítottakkal szemben hamarabb sor kerül a nyomozás befejezésére, illetve védekezésük is hamarabb eredménnyel járhat, mint az a vallomástételt megtagadó gyanúsítottak esetében várható. Olyan konkrét panasz azonban nem érkezett sem a hozzátartozóktól, sem a vallomástételt megtagadó eljárás alá vont személyektől, hogy a nyomozó hatóság esetleges kihallgatásra vonatkozó kérésüket nem vette figyelembe, és emiatt a védekezéshez való joguk sérült volna. A vizsgált ügyben - a bizonyítás bonyolultságához és az érintettek nagy számához képest - nem volt megállapítható a nyomozás, vagy a fogvatartás indokolatlan elhúzódása sem.
	Egy panaszos kifogásolta, hogy a titkosszolgálati eszközökkel szerzett bizonyítékokat nem tárták a vallomást megtagadó gyanúsítottak elé. 
A titkosszolgálati eszközökkel beszerzett bizonyítékok felhasználásának módjáról az 1973. évi I. törvény részleteiben nem rendelkezett, mindössze a Be. 61. § (2) bekezdése utalt arra, hogy az eljárás során fel lehet használni a bizonyítás olyan eszközeit is, amelyeket az arra illetékes hatóságok - a törvényben meghatározott feladataik teljesítése során - a büntetőeljárás megindítása előtt szereztek meg.
	A jelenleg hatályos büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 206. § (1) bekezdése szerint, ha az ügyész a titkos adatszerzés eredményét a büntetőeljárásban bizonyítékként kívánja felhasználni, a titkos adatszerzés engedélyezése iránti indítványt, a bíróság határozatát és a titkos adatszerzés végrehajtásáról készített jelentést csatolja a nyomozás irataihoz. Ha az iratok csatolása a nyomozás iratainak megismerése után történt, a gyanúsítottat és a védőt erről értesíteni kell, és lehetőséget kell adni a csatolt iratok megismerésére. 
	A fentiek alapján tehát a nyomozó hatóságnak nincs olyan eljárásjogi kötelezettsége, hogy a titkosszolgálati eszközök útján beszerzett bizonyítékokat eredeti formájukban (pl. telefonlehallgatásról készült hangszalag) a gyanúsított elé tárja. 
	A védelemhez való joggal, illetve annak korlátozhatóságával a katonai bíróságok eljárásában, valamint az államtitok és a szolgálati titok védelmében az Alkotmánybíróság már a 25/1991. (V. 18.) AB határozatban foglalkozott, s az akkor hatályos IM utasítások több rendelkezését mind formai, mind tartalmi okból alkotmányellenesnek mondta ki, és megsemmisítette (ABH 1991, 414). E határozat (a továbbiakban: Abh.) megállapításai a mostani ügyben is irányadóak.
	Az Alkotmánybíróság az Abh.-ban elismerte, hogy a büntetőeljárásban szükség lehet az államtitok és a szolgálati titok megfelelő védelmére. Utalt az Alkotmánybíróság azonban arra is, hogy „csak a védelemhez való jognak az elkerülhetetlenül szükséges, arányos és a lényeges tartalmat nem érintő korlátozása felel meg az alkotmányosság követelményeinek (ABH 1991, 418-419).”
„Az Alkotmány 57. §-ának (3) bekezdéséből ilyen módon levezetett követelmények teljes összhangban állnak a védelem jogára vonatkozó nemzetközi kötelezettségeinkkel is, amelyek szerint eleve a védelemhez való jognak ez a tág értelmezése a kiindulópont. Mind a Polgári és Politikai Jogok Egyezségokmánya [14. Cikk 3. b)], mind az Emberi Jogok Európai Egyezménye [6. Cikk 3. b)] egyező szóhasználattal írják elő a bűncselekménnyel vádolt minden személy számára feltétlenül megadandó "minimális" jogok között, hogy az "legalább" "megfelelő idővel és lehetőséggel rendelkezzék védelme előkészítésére", illetve "rendelkezzék a védelmének előkészítéséhez szükséges idővel és eszközökkel". Ezek az eszközök vagy lehetőségek, pedig felölelnek minden olyan "elemet", amely a büntető felelősség alóli mentesülést vagy a büntetés csökkentését szolgálhatja, s amelyeket a hatáskörrel rendelkező hatóságok gyűjtöttek vagy gyűjthetnek össze. [Vö. Report of the Commission of 14 December 1981, Jespers Case, DR 27 (1982), p. 61, 72.]”
„A tisztességes eljárásnak az egyezmény- és alkotmányszövegekben nem nevesített, de általánosan és nem vitatottan elismert eleme a "fegyverek egyenlősége", amely a büntetőeljárásban azt biztosítja, hogy a vádnak és a védelemnek egyenlő esélye és alkalma legyen arra, hogy a tény- és jogkérdésekben véleményt formálhasson, és állást foglalhasson.” 
(6/1998.(III. 11.) Abh.)
	Mindezekből következik, hogy a terheltnek és a védőnek legkésőbb a nyomozás befejezésekor, az iratok megismerése során a tudomására kell, hogy jusson mindazon adat, tény, vagy körülmény, amelyre az ügyész a vádat alapítja. Az iratok megismerése, és az iratmásolat kérésének joga kiterjed a nyomozás teljes anyagára, ideértve azokat a nyomozási cselekményeket is, amelyeken a terhelt vagy védője nem lehetett jelen. Az állam- vagy szolgálati titkot tartalmazó iratok elolvasására ugyancsak lehetőség van, de ezekről másolat nem készíthető. 
	A vizsgált ügyben eljáró nyomozó hatóságok a hatályos jogszabályoknak megfelelően jártak el, a vizsgálat nem talált olyan adatokat, amelyek alkotmányos visszásságra utaltak volna, ezért azt a fentiek alapján alkotmányos jogokkal összefüggő sérelem hiányában lezárom. 
Budapest, 2003. november 11.
Takács Albert