OBH 1773/2003. sz. ügyben
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa és általános helyettese jelentése
Ügyintéző: dr. Kiss Anikó
Az eljárás megindulása:	
	 A panaszos hivatalunkhoz írt beadványában azokat az eljárási anomáliákat fogalmazta meg, melyeket otthon született gyermekének anyakönyveztetése során tapasztalt. Sérelmesnek tartotta, hogy bár a születéssel kapcsolatos bejelentési kötelezettségének időben eleget tett, gyermekének anyakönyvezését a hatóság megtagadta, így a gyermek annak ellenére, hogy több mint egy hónapos, hivatalosan még nem létezik. Panaszos esetéről tudomást szerzett a sajtó is. Számos újságcikk jelent meg az esettel összefüggésben. A nyilvánosság előtt ismertté vált cikkek a panaszoséhoz hasonló, a közigazgatási gyakorlat számára aktuálisan problémát jelentő esetekről tudósítottak, és kapcsolatba hozták azokat az otthonszülés feltételeinek jogi szabályozatlanságával, valamint a „születésházak” hiányával. Ebből adódóan vizsgálatunk kettős irányultságú: egyrészt foglalkozik a konkrét esettel, az anyakönyvezés elmaradásának okával és az emiatt keletkezett visszássággal, másrészt foglalkozik az állam objektív életvédelmi kötelezettségéből eredő garanciákkal, az esetlegesen felmerülő szabályozási szükséglettel, közvetve a születésházak kérdésével.
A megállapított tényállás:
	2003. február 7-én panaszos felkereste a születés helye szerint illetékes Pomázi Polgármesteri Hivatalt, hogy február 1-jén született gyermekét anyakönyveztesse. Szóban előadott kérelméhez mellékelte az ún. élve születési statisztikai lapot, egy három tanú aláírásával hitelesített okiratot, melyben nyilatkoznak a gyermek anyjának nevére, születési helyére, idejére, tömegére, hosszára és Apgár értékére, bemutatta továbbá a saját és felesége személyi igazolványát, a házassági anyakönyvi kivonatot, valamint a terhes-gondozási könyvecskét.
A rendelkezésre bocsátott iratokat átnézve, az anyakönyvvezető, miután telefonon eligazítást kért a Pest Megyei Közigazgatási Hivatal Anyakönyvi Osztályának vezetőjétől, arról tájékoztatta panaszost, hogy az átadott iratok alapján a gyermeket anyakönyvezni nem lehet, mert az élve születési lap a szülést kísérő orvos aláírását és pecsétjét nem tartalmazza. Ezt követően a bejelentésről jegyzőkönyvet vett fel, amit panaszosnak is átadott, akit egyúttal hiánypótlásra - az orvosi aláírás és pecsét pótlására - szólított fel. A jegyzőkönyv tanúsága szerint az anyakönyvvezető panaszost arról is tájékoztatta, hogy a hatóság eljárásával szemben a Pest Megyei Közigazgatási Hivatal Anyakönyvi és Népesség-nyilvántartó Osztályánál lehet panaszt előterjeszteni.
Az anyakönyvi bejegyzés mielőbbi teljesítése érdekében az anyakönyvvezető napi szinten tartotta a kapcsolatot a Közigazgatási Hivatal illetékes osztályával. 2003. február 28-án a Közigazgatási Hivataltól kapott szóbeli utasításra az anyakönyvezést megtagadó határozatott írt, melyet postázás előtt megtekintésre faxon megküldött a Közigazgatási Hivatalnak. A határozatot végül nem postázták. Március 3-án az anyakönyvvezető arról értesítette panaszost, hogy bejelentési kötelezettsége nem tekinthető teljesítettnek, és kérte, a hiány pótlása iránt mielőbb intézkedjen. Postázás előtt ezt a levelet is megküldte megtekintésre a Közigazgatási Hivatalnak. A Közigazgatási Hivatal illetékes osztályának vezetője arra kérte az anyakönyvvezetőt, várjon, mert az ügyre vonatkozóan állásfoglalást fognak kiadni. Március 4-én az anyakönyvvezető azt a szóbeli tájékoztatást kapta, hogy az állásfoglalás szerint a születést a rendelkezésre álló adatok alapján is anyakönyvezni kell. Még aznap értesítette panaszost, hogy a gyermek anyakönyvezése érdekében a rendelkezésre álló iratokkal jelenjen meg a hatóság előtt. Az értesítést a tértivevény visszaigazolása szerint panaszos átvette, de a hatóság előtt nem jelent meg. Mivel a gyermeket jogszabályi előírás szerint legkésőbb a bejelentéstől számított 30 napon belül anyakönyvezni kell, és ez az időtartam már eltelt, az anyakönyvvezető ismételten állásfoglalást kért a Közigazgatási Hivataltól abban a kérdésben, hogy a rendelkezésre álló, hiányos adatokkal anyakönyvezhető-e a gyermek hivatalból, illetve ilyen esetekben a hiánypótlás érdekében milyen tartalmú eljárást jogosult lefolytatni, beidézheti-e a bejelentési kötelezettséggel terhelt, érintett ügyfelet. A kérdést illetően állásfoglalás nem született, de többszöri telefonos megkeresés után, március 14-én panaszos felesége a rendelkezésre álló iratokkal - az orvosi aláírást és pecsétet továbbra sem pótolták -, a gyermek anyakönyvezése érdekében megjelent a hatóság előtt. A gyermeket a személyazonosító jel rendelkezésre bocsátása után, március 18-án anyakönyvezték.
Érintett alkotmányos jogok és alkalmazott jogszabályok:
•	Alkotmány
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
56. §  A Magyar Köztársaságban minden ember jogképes.
•	A Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről szóló 1976. évi 8. tvr.
•	A Gyermekek Jogairól szóló New Yorkban 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről szóló 1991. évi LXIV. törvény
•	Az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 1982. évi 17. tvr. (At)
•	Az anyakönyvekről, házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 6/2003.(III.7.) PM rendelet
•	A statisztikáról szóló 1993. évi XLVI. törvény (Stt.) és a végrehajtására kiadott 17/1993.(XII.3.) Korm. rendelet 
•	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény
•	Az anyaság védelméről szóló, a Nemzetközi Munkaügyi Konferencia 1952. évi 35. ülésszakán elfogadott 103. számú Egyezmény kihirdetéséről
•	A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény és a végrehajtására kiadott 217/1997.(XII.1.) Korm. rendelet
•	 A távlati népesedéspolitika alapelveiről szóló 1031/1994. (IV.30.) Korm. határozat
•	 Az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999.(XII.28.) Korm. Rendelet
•	 A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény

Alapul szolgáló Alkotmánybírósági határozatok

•	
•	995/B/1990.AB végzés
•	64/1991.(XII.17.) AB határozat
•	48/1998.(XI.23.) AB határozat
•	23/1999.(VI.30.) AB határozat

•	36/1999.(XI.26.) AB határozat
•	28/2000.(IX.8.) AB határozat
•	57/2000.(XII.19.) AB határozat
•	58/2001. (XII.7.) AB határozat

A vizsgálat megállapításai és ajánlások 
	Az anyakönyvezés kettős funkciót tölt be. Elsődleges funkciója, annak biztosítása, hogy az emberek egymás közötti (jog)viszonyaikban, a hatóságokkal való érintkezésükben személyazonosságukat, családi kapcsolataikat, identitásukat közhitelűen igazolhassák. Ez a funkció a hazai jogrendszerben a személyek jogi statusának, emberi méltóságának egyik legfontosabb alapjául szolgál. Az anyakönyvezés másodlagos funkciója egyfajta statisztikai adatgyűjtés, adatszolgáltatás a központi hatalom számára a népesség alakulásáról. Ezt a másodlagos funkciót segíti elsősorban az ún. élve születési lap, mely a szülők személyes adatain kívül, a terhességre, a szülésre, a szülésnél segédkezőkre, valamint a gyermekre vonatkozó adatokat tartalmaz.
	Az anyakönyvekről szóló 1982. évi 17. tvr. (a továbbiakban: At) 9. § (1) bekezdése szerint a születést orvos által kiállított bizonyítvány igazolja. Ez történhet az élve születési lap orvos általi aláírásával, lepecsételésével vagy külön bizonyítványon. A hazai anyakönyvezési gyakorlat szerint a gyermek anyakönyvezésére az orvosi bizonyítvány birtokában kerül sor. Ez a bizonyítvány akkor is az anyakönyvezés feltételéül szolgált, ha a szülésnél orvos nem működött közre. A születést, amennyiben az intézetben - kórházban vagy más egészségügyi intézményben - történt, az intézet vezetője köteles bejelenteni. Ezekben az esetekben nyilván nem jelenthet problémát az orvosi bizonyítvány beszerzése. Más a helyzet az otthoni szüléseknél. Az intézeten kívüli születésnél a bejelentési kötelezettség a szülőket, vagy a szülésnél közreműködő orvost terheli. Az általunk vizsgált esetben a bejelentési kötelezettség egyértelműen panaszost és feleségét terhelte. E kötelezettségének panaszos az At-ben előírt határidőn belül eleget is tett. Az intézeten kívüli szülésnél ugyanis a bejelentést a születéstől számított 8 napon belül kell megtenni. Ez a nyolc nap, a hatályos jogszabályi rendelkezésekből kiindulva, az anyakönyvezéshez szükséges adatok igazolásául szolgáló okiratok beszerzésére áll nyitva. Az igazolandó adatok alapjául a hatóság rendszerint közokiratot, míg egyes adatok tekintetében teljes bizonyító erejű magánokiratot is elfogad.
	Az At 12. §-a szerint az anyakönyvezést a születés időpontjától számított harminc napra el lehet halasztani, ha a születés bejelentésekor valamennyi anyakönyvi adat nem áll rendelkezésre - a gyakorlat idetartozónak ítéli azt az esetet is, ha az adat nincs megfelelően igazolva -, és a hiányt előreláthatólag pótolni lehet. Az anyakönyvi csoport ügyintézője azért halasztotta el panaszos gyermekének anyakönyvezését, mert az élve születési lap a szülést kísérő orvos aláírását és pecsétjét nem tartalmazta, illetőleg orvosi bizonyítvány nem állt rendelkezésre. Az anyakönyvezéshez szükséges adatok közül a születés ténye, helye, ideje és az anya kiléte az, aminek az igazolása külön orvosi bizonyítványt igényelhet. Kérdés azonban, hogy a bejegyzéshez szükséges, említett anyakönyvi adatok elengedhetetlen alapjául szolgál-e mint okirat, az orvosi bizonyítvány. Amennyiben ezt a kérdést az emberi méltósághoz való joggal kontextusban vizsgáljuk, meg kell állapítanunk, hogy nem.
	A Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya 24. cikk 2. pontja szerint: „Minden gyermeket közvetlenül születése után anyakönyvezni kell, és nevet kell neki adni.” A megszületett gyermek emberi méltóságához, jogképességéhez nélkülözhetetlenül hozzátartozik, hogy hivatalosan is a társadalom részévé váljon. Ez a követelmény alapozza meg annak szükségességét, hogy a születést igazoló orvosi bizonyítvány a mielőbbi anyakönyvezés érdekében más, teljes bizonyító erejű okirattal kiváltható, pótolható legyen. A panaszos által bemutatott, tanúkkal hitelesített nyilatkozat megfelelt ennek a követelménynek. Bár a pomázi Anyakönyvi Csoport felügyeleti szerve, a Pest Megyei Közigazgatási Hivatal Anyakönyvi Osztálya március 7-én kiadott állásfoglalásában hasonló megállapítást tett, a gyermek anyakönyvezésére mégis késedelmesen, az At-ben előírt határidőt túllépve került sor. A születés késedelmes anyakönyvezése minden esetben az emberi méltósághoz való jog sérelmének veszélyét idézi elő. Az eljárás elhúzódása a hatályos jogi szabályozás tekintetében fennálló jogalkalmazási bizonytalanságra, az egységes jogértelmezés hiányára volt visszavezethető. Az anyakönyvi csoport számára az is problémát jelentett, hogy a jogszabály nem tartalmaz egyértelmű rendelkezést arra sem, milyen intézkedéseket jogosult és köteles a hatóság a hiánypótlás során megtenni. Abban az esetben, ha ugyanazon eljárásra vonatkozóan az egyes hatóságok között nincs egységes gyakorlat, márpedig az adatok igazolása és a hiánypótlás kérdésében ezt állapíthatjuk meg, sérelmet szenved a jogbiztonság alkotmányos követelménye is, ezért a megállapított visszásságok orvoslása és országos szinten egységes gyakorlat kialakítása érdekében a következő ajánlást tesszük: 
Felkérjük a belügyminisztert, hogy az Alkotmánnyal és a Polgári Törvénykönyvvel összhangban adjon ki irányelvet a jogalkalmazók számára az otthon született gyermekek anyakönyvezése és az ezzel kapcsolatos hiánypótlás során követendő hatósági eljárásról.
	II.  Panaszos esetének vizsgálata során ismertté vált számunkra több olyan eset is, melyben az a tény, hogy a várandós anya otthon szülte meg gyermekét az anyakönyvezési eljárásban problémát okozott. A felmerülő jogalkalmazási vitákat rendszerint az orvosi bizonyítvány hiánya idézte elő. Az otthon szülések ténye más aspektusból nézve azonban nemcsak az anyakönyvezés, hanem az egészségügyi ellátás tekintetében is felvet kérdéseket.
	Az önrendelkezéshez való jog alapvető alkotmányos jog, így a vele foglalkozó szabályokat törvényben kell megállapítani, ugyanakkor e jog lényeges tartalmát tekintve törvényben sem korlátozható. Az önrendelkezési jog keretébe tartozik abban a kérdésben való szabad döntés is, hogy a nő intézményben, ezen belül mely egészségügyi intézményben, vagy otthon kíván-e szülni. Ennek a kérdésnek azért is jelentősége van, mert az egészségügyi ellátás a szülés helyének függvényében más-más módon biztosított vagy esetleg nem biztosított. Köztudomású, hogy a hazai orvosi, intézményi gyakorlatban, a szülő nőt quasi betegként kezelik, és a szülés során az irányító szerepet az orvos veszi át, így előfordulhat, hogy a szülő nő akarata teljesen háttérbe szorul. Az irányító szerep átvételét az orvosi szakma a szülő nő és a születendő gyermek életének és egészségének védelmével indokolja.
	A szülés, bár természetes biológiai folyamat, kockázattal jár, és egyes esetekben szakszerű és gyors orvosi segítséget, invazív vagy életmentő beavatkozást igényelhet. A kórházi, klinikai szülés lehetőségének elutasítása, az otthoni szülés választása - mely az önrendelkezési jogból és más objektív körülményekből adódóan törvényben sem zárható ki - megnehezítheti az orvosi beavatkozások időben történő elvégzését. Az egészségügyi ellátórendszer jelenlegi helyzetében az ilyen beavatkozáshoz szükséges műszeres háttér, a gyors orvosi beavatkozás leginkább kórházakban, klinikákon biztosított. A gyors és szakszerű ellátáshoz tehát a szülő nőt vagy az újszülöttet kórházba kell szállítani. A szállítással járó nehézségek és az időveszteség - ismert, hogy a szállítással és a kórházi elhelyezéssel összefüggésben kapacitási problémák is felmerülnek - növelik a komplikációk lehetőségét. Megállapítható ebből adódóan, hogy az otthonszülés Magyarországon nagyobb kockázattal jár, mint a kórházi, ezért az hazánkban nem annyira elterjedt, mint más országokban. Hollandiában, ahol a legelterjedtebb, egészen más az egészségügyi ellátórendszer; eltérő a kórházi sűrűség - átlag 15 perc alatt elérhető egy kórház -, a szülésznők jó szakmai képzésének feltételei biztosítottak, kiváló az együttműködés a kórházak és az otthoni szülést vezető szülésznők, illetve orvosok között. Ez a rendszer lehetőséget ad arra, hogy szükség esetén a szülő nő rövid idő alatt kórházba kerüljön, ezért az otthoni szülés kockázata elenyésző mértékben haladja csak meg az intézményi szülését.
	Hazánkban teljes felszereltséget biztosító, megfelelő egészségügyi, szakmai háttér - bár sajnos nem minden egészségügyi intézmény felel meg ennek a követelménynek - tehát csak az intézményi szülést választó nők részére biztosított. Az otthoni szülést választó nőknek komplikáció esetén csak a hazánkban egyébként is gyermekcipőben járó sürgősségi ellátás áll rendelkezésükre. Valójában ez az a tény, ami vezető szerepet játszik az otthoni szülések kockázatának növelésében.
	Az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében deklarált élethez való jog másik oldala az e jogból eredő objektív állami élet- és egészségvédelmi kötelezettség. E kötelezettség tartalma, hogy az állam az élet védelme érdekében köteles egészségügyi szolgáltató rendszert működtetni, mely magában foglalja a szülés előtti, a szülés alatti és a szülés utáni okleveles szülésznő vagy orvos általi kezelést, valamint szükség esetén a kórházi ellátást, a szabad orvosválasztást, a kórház vagy más gyógyintézet közötti szabad választást. Az egészségügyi szolgáltatásokat vagy kötelező biztosítási rendszer keretében vagy állami pénzekből kell nyújtani, mindkét esetben oly módon, hogy az említett szolgáltatások általános jogosultságként, egyenlő eséllyel illessenek meg minden várandós nőt. Biztosítani kell annak feltételeit is, hogy növekedjen a tervezett és kívánt terhességek száma, ennek fényében javítani kell a várandósságra való felkészítést, a terhes-gondozás és a szülés feltételeit, mely utóbbival kapcsolatban elmondhatjuk, hogy a mai ellátórendszerben az otthonszülő nők hátrányt szenvednek. Az élethez való jogból az államnak nem csupán az a kötelezettsége keletkezik, hogy az egyes emberek élethez való alanyi jogát ne sértse meg, hanem az is, hogy annak védelméről jogalkotással és szervezési intézkedésekkel gondoskodjék. Az állam életvédelmi kötelezettsége alapján, a hazai sürgősségi ellátás hiányosságainak ismeretében megállapíthatjuk, hogy a jelenlegi ellátási helyzet, az egészségügyi szolgáltatói gyakorlat az otthon szülések vonatkozásában az élethez való jog veszélyeztetettségét előidéző visszásság lehetőségét veti fel. A visszásság veszélyére tekintettel a következő ajánlást tesszük:
	Felkérjük az egészségügyi minisztert, vizsgálja meg, hogy az otthon szülő nők megfelelő egészségügyi ellátásának biztosítása érdekében felmerül-e szabályozási szükséglet, és amennyiben igen, tegye meg a rendezés érdekében indokolt intézkedéseket.
Budapest, 2003. május 8.
Dr. Takács Albert                                                                                  
Dr. Lenkovics Barnabás