OBH 4066/2002.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panasz beadványában sérelmezte a vele és két barátjával szemben 2002. augusztus 11-én, éjfél körül foganatosított rendőri intézkedést (igazoltatást, hátizsák átvizsgálást). Különösen kifogásolta, hogy intézkedésük indokát nem közölték a rendőrök.
	A panasz azt is tartalmazta, hogy a rendőrségi ellenőrzést követően kb. 10 perc múlva, ismeretlen személyek fenyegető hangon szidalmazták őt és azt kiabálták, hogy "Állj meg köcsög buzi, vagy szétütünk buzikám". A panaszos - mivel hasonló sérelem már többször érte az általa sem tagadott homoszexualitása miatt - feljelentést kívánt tenni a Szegedi Rendőrkapitányságon. Az ügyeletes rendőrnő azonban feljelentését nem foglalta írásba azzal az indokkal, hogy "Fiatalember az Ön ügyében nem látom értelmét a feljelentésnek, hisz a tettesek nem lesznek meg és ez nekünk rengetek pénzbe kerül. Amennyiben legközelebb ilyen történik azonnal hívja a 107-et és az arra járőröző kollégák ott a helyszínen megpróbálják elfogni a tetteseket." Végül a panaszos feljelentést tett a vele szemben intézkedő rendőrök ellen a Csongrád Megyei Ügyészségi Nyomozó Hivatalban. 
	A panaszos kérte segítségemet a homoszexualitása miatt ért megpróbáltatások megoldásához is.
	A beadvány alapján felmerült a tisztességes eljáráshoz, az emberi méltósághoz való jog sérelme, valamint a diszkrimináció tilalma érvényesülése közvetlen veszélyének gyanúja. Ezért vizsgálatot rendeltem el. Ennek során vizsgálatra kértem a Csongrád Megyei főkapitányt és tájékoztatást kértem a Csongrád Megyei főügyésztől.

Érintett alkotmányos jogok
•	Az emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § /1/ bek.).
•	Diszkrimináció tilalma (Alk. 70/A. §).
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.)

A vizsgálat megállapításai
1.	A főkapitány arról tájékoztatott, hogy a Szegedi Rendőrkapitányság Tarjáni Rendőrőrsének két hivatásos állományú tagja 2002. augusztus 11-én 20.00 órától augusztus 12-én 04.00 óráig un. "nyomozó portyát" hajtott végre. Annak célja az őrs illetékességi területén megforduló olyan gyanús személyek ellenőrzése, igazoltatása, akiknek életvitelük, életmódjuk már korábbról ismert volt a rendőrség előtt, továbbá akiknél nagyobb csomag volt. Ez utóbbinak az volt az indoka, hogy a város szóban forgó területén jelentősen megnőtt a tároló- és garázsbetörések száma. 
	A "nyomozó portya" során, 23 óra 30 perc körül - az előzőekben hivatkozottak alapján - a két rendőr igazoltatta a panaszost és két társát, valamint átvizsgálta ruházatukat és hátizsákjukat, végül ellenőrizte adataikat a számítógépes körözési nyilvántartásban. A rendőri intézkedést azért tartották indokoltnak, mert a három személynél olyan hátizsák volt, amely alkalmasnak bizonyult arra, hogy abban bűncselekmény elkövetéséhez felhasználható, vagy bűncselekményből származó tárgyakat rejtsenek el. Mellőzhetetlennek tartották az intézkedést azért is, mert a rendőröknek hivatalos tudomása volt arról, hogy a három személy közül az egyik már követett el több vagyon elleni bűncselekményt. Intézkedésükről a rendőrök un. "igazoltató lapot" állítottak ki, majd a helyszínt szolgálati gépkocsival elhagyták. Szolgálatuk során észleltekről és tett intézkedésükről írásos jelentést készítettek. A jelentés szerint a panaszosnál és annak két társánál bűncselekmény elkövetése gyanújára utaló tárgyat nem találtak, körözésük sem volt elrendelve.
	A főkapitány úgy foglalt állást, hogy a panaszos által sérelmezett rendőri intézkedés törvényes és szakszerű volt. Ennek alátámasztásaként utalt a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény ( továbbiakban: Rtv.) 1. § (1) bekezdésére, 29. § (3) bekezdésére és a 30. §-ra. Az Rtv.  1. § (1) bekezdése értelmében a rendőrség feladata - többek között - a közbiztonság és a belső rend védelme. Ezen kötelezettségének tett eleget a szóban forgó két rendőr akkor, amikor a panaszossal és társaival szemben intézkedett. Az Rtv. 29. § (3) bekezdése arról rendelkezik, hogy ha az igazoltatást követően az igazoltatott kéri közölni az igazoltatás okát, annak eleget kell tenni. Ez alól kivétel, ha a közlés a közbiztonság érdekét veszélyezteti. A főkapitányi vizsgálat olyan adatot nem tárt fel, mely arra utalt volna, hogy az igazoltatottak bármelyike is élt szóban forgó jogával. A főkapitány szerint, ha el is hangzott ilyen kérés a rendőri intézkedéskor, annak teljesítését jogosan tagadták meg a rendőrök, hiszen az általuk végrehajtott szolgálati feladat, vagyis az ún. "nyomozó portya" olyan jellegű volt, melynek közlése veszélyeztette volna a közbiztonság érdekét. Az Rtv. 30. § (1) bekezdésére azért hivatkozott a főkapitány, mert a törvény e szakasza ad lehetőséget a rendőrnek arra, hogy a közbiztonságot veszélyeztető cselekmény vagy esemény megelőzése, megakadályozása érdekében a rendőri szerv vezetője által meghatározott közterület kijelölt részén tartózkodókat igazoltassa. A konkrét esetben a két rendőr parancsnoka utasítására, az utasításban megjelölt városrészben (az őrs területén), vagyon elleni bűncselekmények (tároló- és garázsbetörések) megelőzése céljából végeztek igazoltatást. Hivatkozott továbbá a főkapitány a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III. 1.) BM rendelet (továbbiakban: Szolgálati Szabályzat) 7., 32., 34. §-aira is. Ezek így szólnak: 7. § "(1) A rendőri intézkedést ... a tervezett intézkedés közlésével kell megkezdeni. ... (3) A rendőri intézkedés közben körültekintően kell eljárni. ...", 32. § "(1) Az igazoltatás során a rendőr elkéri az igazoltatott személyi igazolványát vagy egyéb, személyazonosságot igazoló okmányát. ... Ha a körülmények indokolják az igazoltatott személy adatait körözési nyilvántartásban is ellenőrizni kell. (2) Az igazoltatás során meg kell állapítani a személy azonosságát, és igazoltató lapon rögzíteni kell annak a személynek az adatait, akinél ez a további intézkedéshez, eljáráshoz szükséges, vagy egyéb körülmények ezt indokolják. ... (3) ... Az intézkedésről a rendőr a szolgálat befejezését követően haladéktalanul írásos jelentést tesz. ...", 34. § "(1) A ruházat, csomag és jármű átvizsgálása bűncselekmény vagy szabálysértés elkövetése tárgyi bizonyítási eszközeinek felkutatására, közbiztonságra veszélyes eszközök kiszűrésére irányulhat. (2) Ruházat-, csomag-, járműátvizsgálásra kerülhet sor különösen: a) igazoltatás során; b) fokozott ellenőrzés alkalmával; ... (3) A jármű vagy csomag átvizsgálásának tűrésére a birtokos a (2) bekezdés a), b), .. pont esetében kényszeríthető, ..."
	Megjegyezte a főkapitány azt is, hogy a panaszos által sérelmezett rendőri intézkedés ellen a panaszos nem élt az Rtv. 93. § (1) bekezdése szerinti jogorvoslattal, vagyis nem terjesztett elő panaszt a vele szemben foganatosított rendőri intézkedést követő 8 napon belül az intézkedést foganatosító rendőri szervnél. 

2.	A főkapitány tájékoztatója tartalmazta továbbá, hogy a panaszos 2002. szeptember 23-án - tehát az augusztus 11-i igazoltatását követő több mint egy hónap elteltével - tett bejelentést a szegedi rendőrkapitányságon arról, hogy "Homoszexualitásom miatt ismeretlen tettesek megaláztak, fenyegettek, és Magyarországon folyamatos üldözésnek vagyok kitéve. Többször előfordult, hogy utcán folyamatosan elkezdenek megalázni és ócsárolni, és mivel nem ismerem az elkövetőket, ezért a bíróságon eljárást nem tudok kezdeményezni." Ezeket a panaszos saját kezűleg írta le a kapitányság panaszirodáján kapott formanyomtatvány "Milyen tényt kíván közölni a panaszirodán?" rovatába. 
	A főkapitány megállapította, hogy a panaszost az általa kitöltött formanyomtatvány tartalmára a panaszirodán meghallgatták. A meghallgatásról - mivel a panaszos nem kérte - jegyzőkönyv nem, hanem rendőri jelentés készült. A jelentés szerint a panaszos elmondta, hogy őt ismeretlen személyek az utcán, illetve a buszon sokszor "buzinak" és "köcsögnek" szólítják. Ezen kifejezéseket azért sérelmezi, mivel homoszexuális. A panaszirodán tájékoztatták továbbá arról, hogy az általa elmondott cselekmények miatt az elkövetők magánindítványra büntetendők és nem a rendőrségnek, hanem a bíróságnak van hatásköre az ügyben eljárni. A panaszost felvilágosították a magánindítvány jogintézményéről is, melynek ismeretében kijelentette, hogy nem kíván eljárást kezdeményezni. Bejelentést csak azért tett, hogy a rendőrségen nyoma legyen az őt ért sérelmeknek.
	Végül elismerte a főkapitány, hogy a panaszirodán a panaszosnak valóban azt javasolták, hogy ha a jövőben az általa elmondottakhoz hasonló atrocitás éri kérjen rendőri intézkedést a 107-es segélyhívón. Ily módon az elkövető (elkövetők) ismertté válhat (válhatnak), ami feltétele a magánindítvány előterjesztésének. 
	A főkapitány úgy ítélte meg, hogy a panaszos által közöltek alapján, a panaszirodán eljáró rendőr az Rtv. 24. § (1) bekezdésében foglaltak figyelembevételével, megfelelően járt el, vagyis a hozzáforduló panaszosnak megadta a feladatkörébe tartozó segítséget, illetőleg a tőle elvárható felvilágosítást. A rendőr eljárása megfelelt a bejelentéssel, a feljelentéssel és a panaszfelvétellel kapcsolatos feladatok egységes végrehajtására kiadott 17/1998. (IX. 1.) ORFK Ügyeleti Főosztály vezetői intézkedés 4. és 5. pontban foglaltaknak is, melyek szerint: "4) A rendőrséghez forduló állampolgárt indokolatlanul eltanácsolni, elküldeni, későbbi időpontra visszarendelni nem lehet. Az elmondott történeti tényállás alapján az ügyeletes döntése szerint kell intézkedni, arról feljegyzést, jegyzőkönyvet készíteni, illetve felvilágosítást, tanácsot adni. A feljelentés megtételére való felhívás nem késleltetheti (nem helyettesítheti) a szükséges intézkedések azonnali foganatosítását. A bejelentőnek, feljelentőnek a jegyzőkönyv felvételekor fel kell hívni a figyelmét a személyi adatai zárt kezelése kérésének lehetőségére.
5) A rendőrség hatáskörébe tartozó ügyeken túl fel kell venni minden olyan esetben a személyesen tett állampolgári panaszt, melynek eredményes kivizsgálásához, a gyorsasághoz, az esemény tényszerű feltárásához fontos közérdek fűződik. Egyéb ügyekben a bejelentést fogadó felkészültségének megfelelően adjon tanácsot, felvilágosítást. Ez utóbbi tényt az ügyeleti naplóban fel kell jegyezni. Azonnalos rendőri intézkedést igénylő esetekben soron kívül, egyébként érkezési sorrendben kell a panaszt felvenni." 
	Megjegyezte a főkapitány azt is, hogy a panaszos esetében nem álltak fenn az Rtv. 13. § (1) bekezdésében előírt rendőri intézkedési kötelezettség feltételei. A hivatkozott jogszabályhely szerint: "A rendőr jogkörében eljárva köteles intézkedni vagy intézkedést kezdeményezni, ha olyan tényt vagy körülményt észlel, illetőleg hoznak tudomására, amely rendőri beavatkozást igényel. ..." A panaszfelvevő tehát a panaszos bejelentését azért nem foglalta írásba, mert az általa közölt tényállás nem utalt olyan jogsértés (bűncselekmény vagy szabálysértés) gyanújára, amely hivatalból üldözendő. A magánindítvány előterjesztésének lehetőségére viszont a panaszos figyelmét felhívta, illetve a szükséges felvilágosítást is megadta neki a rendőr.

3.	A Csongrád Megyei főügyész tájékoztatója szerint a panaszos 2002. augusztus 21-én feljelentést tett az ügyészségi nyomozó hivatalban a vele szemben 2002. augusztus 11-én intézkedő rendőrök ellen hivatali visszaélés bűntette miatt. A nyomozó hivatal feljelentés kiegészítést rendelt el. Az annak során beszerzett adatok alapján 2002. szeptember 10-én, az Ny. 201/2002. számú határozatával a nyomozó hivatal bűncselekmény alapos gyanúja hiányában a nyomozást megtagadta. A határozatot - a tértivevény szerint - a panaszos szeptember 17-én átvette, ellene panasszal nem élt. 

4.	A megkeresett szervek vezetőinek tájékoztatását elfogadtam és a következőket állapítottam meg:
	
	- Az igazoltatás, a ruházat és a csomag átvizsgálás szükségességét nem vitattam, ezért alkotmányos joggal összefüggő visszásságot sem állapítottam meg, mivel azt a rendőrök a rendőri szerv vezetője által elrendelt és vezetői utasítás szerint végrehajtott akció keretén belül foganatosították. A vezetői engedéllyel, illetve a vezető által kijelölt területen, bűncselekmény megelőzése céljából végzett igazoltatásra, ruházat és csomag átvizsgálásra pedig az Rtv. lehetőséget ad. Az Rtv. 29. § (1) bekezdése szerint: "A rendőr a feladata ellátása során igazoltathatja azt, akinek a személyazonosságát meg kell állapítania. Az igazoltatott köteles a személyazonosító adatait hitelt érdemlően igazolni. ...". Az Rtv. 30. § (1)-(3) bekezdései azt is kimondják, hogy "(1) A Rendőrség ... a közbiztonságot veszélyeztető cselekmény vagy esemény megelőzése, megakadályozása érdekében a rendőri szerv vezetője által meghatározott nyilvános helyen vagy a közterület kijelölt részén az oda belépőket vagy az ott tartózkodókat igazoltathatja.
(2) A Rendőrség az (1) bekezdésben írt cél elérése érdekében ... csomagot és járművet átvizsgálhat.
(3) A Rendőrség ... a közterület rendjét veszélyeztető jogellenes cselekmény megelőzése, megakadályozása érdekében a rendőri szerv vezetője által meghatározott területre belépők és az ott tartózkodók ruházatát ... átvizsgálhatja, ...". 
	- Mellőztem az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság megállapítását az igazoltatás,  a ruházat és a csomag átvizsgálás szakszerűsége tekintetében is. Az országgyűlési biztosnak és helyettesének ugyanis nincs módja, sem lehetősége további bizonyítékok beszerzésére. Az adott esetben az intézkedő rendőrök parancsnoka, illetve a főkapitány volt abban a helyzetben, hogy ezeket megítélje. Ők úgy foglaltak állást, hogy a panaszos által sérelmezett rendőri intézkedések szakszerűek voltak, megfeleltek az Rtv. és a Szolgálati Szabályzat vonatkozó előírásainak. Ezt nem vontam kétségbe azért sem, mert sem a panaszos, sem társai nem éltek az Rtv-ben szabályozott jogorvoslati lehetőségükkel, a panaszos által hivatali visszaélés bűntette miatt kezdeményezett nyomozást pedig a nyomozó hivatal bűncselekmény alapos gyanúja miatt megtagadta. Részben ugyanezen indokok, részben pedig azért, mert a főkapitány és a panaszos állítása ellentmondott egymásnak nem állapítottam meg a rendőrök mulasztását amiatt, hogy nem közölték az igazoltatás alá vont személyekkel az igazoltatás indokát.
	- Vizsgálatom során nem állapítottam meg, hogy az ügyeletes rendőr szándékosan nem foglalta jegyzőkönyvbe a panaszos feljelentését. A panaszos azon állítását ugyanis, miszerint a homoszexualitása miatt ért támadások miatt tett feljelentésének írásba foglalását a Szegedi Rendőrkapitányság ügyeletese megtagadta, a főkapitány cáfolta. Így a panasz szóban forgó részében azokra az adatokra hagyatkoztam, melyeket a panaszos beadványa, valamint a főkapitányi vizsgálat nyújtott. Ezek pedig - mivel egymásnak ellentmondanak - nem tették lehetővé alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítását.
	Tekintettel arra, hogy a panaszos által kifogásolt rendőri szerv eljárása a vonatkozó jogszabályoknak megfelelt és alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg, ajánlást nem tettem.

5.	A panasz azon részében, melyben a panaszos közreműködésemet kérte a homoszexualitása miatt ért megpróbáltatások megoldásához, vizsgálatot nem folytattam. Ezen döntésemet az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdésére alapoztam, mely szerint az országgyűlési biztos azokat a beadványokat vizsgálhatja, amelyeket a panaszos azért nyújt be, mert megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata, illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. A panasz szóban forgó része nem állt összefüggésben sem hatósági eljárással, sem egyedi hatósági döntéssel, ezért állapítottam meg hatásköröm hiányát. 
A panaszos tájékoztatása érdekében indokoltnak tartottam áttekinteni a témát érintő Alkotmánybírósági döntéseket. Megállapítottam, hogy az Alkotmánybíróság mindeddig nem foglalkozott átfogóan csak érintőlegesen a homoszexuálisok panaszos által felvetett problémáival. Az Alkotmánybíróság 21/1996. (V. 17.) AB határozata kiemelendő álláspontot tartalmaz. 
Az Alkotmánybíróság a homoszexuálisok diszkriminációjára vonatkozó bírósági ítéletek nemzetközi összehasonlításából arra következtetett, hogy a vonatkozó ítéletekben a "közvéleményben élő erkölcsi megítélés" egyre kevésbé játszik meghatározó szerepet. A "közerkölcs" előbb úgy szorult ki a döntő érvek közül, hogy a magánszférában a bíróságok elismerték az ettől eltérő önrendelkezést is (fogamzásgátlási, majd abortusz-esetekből kiindulva), később a diszkrimináció-tilalom érvényesítésével ezt a védettséget a homoszexuálisokra is kiterjesztették. Az Alkotmánybíróság szerint a valóság sokkal bonyolultabb, mert a közmorál még ma is sok fontos ítéletben szerepel érvként. Van ugyanis egy olyan ítélkezési vonal is, amely - a közerkölcsökkel összhangban - védelmet nyújt mások agresszív "önérvényesítésével", saját erkölcsi normáinak provokatív hirdetésével szemben (lásd például az offenzív pornográfia korlátozását). Ezeknek az ügyeknek a témája rendszerint a "többségi nézet", amelyet nyilvánosan azok is vallanak, akik nem tartják be. 
A külföldi ügyekből azt is megállapította az Alkotmánybíróság, hogy a "nem szerinti" megkülönböztetés általában sikeresen támadható meg, a "szexuális irányultság" szerinti viszont csak ritkán. 
Az Alkotmánybíróság nem vizsgálta felül a jogban érvényesített közerkölcs tartalmát. Kifejtette, hogy „Ahogy a "közérdek" meghatározását is alapvetően átengedte a demokratikus törvényhozásnak (ABH 1993, 382), a közrendet és benne az erkölcsöket is a képviselőknek van joguk érvényesíteni - amíg valamely más okból az Alkotmány határaiba nem ütköznek. Ezeket a határokat kell a fenti módszer szerint úgy megállapítani, hogy közben a közerkölcs önálló értékelésére lehetőleg ne kerüljön sor. 
Az azonos neműek közötti kapcsolatot - tartós és megvallott formájában és egyes életviszonyokra korlátozva - maga az Alkotmánybíróság ismerte el jogilag védendőnek [14/1995. (III. 13.) AB határozat, ABH 1995, 82., 84.], de nem azért, mert a kapcsolat homoszexuális, hanem mert olyan kapcsolat, amelyhez hasonló tényállásokat a jog másutt is elismer, és a megkülönböztetésnek nem volt alapja. A homoszexualitás eddigi egyetlen megítélésénél is megmaradt tehát az Alkotmánybíróság a közerkölcs minősítését mellőző, semleges úton.” 

Tartalmazza a hivatkozott Alkotmánybírósági határozat a következőket is: „A homoszexualitás okai, kialakulása, sőt fogalma is tisztázatlan, illetve vitatott; még önértelmezésből is több, egymásnak ellentmondó nézet létezik. Egyik véglet az, hogy a homoszexualitás veleszületett és megváltoztathatatlan adottság, mintegy "harmadik nem", a másik véglet szerint a homoszexualitás "társadalmi konstrukció", nem különbözik semmiben a heteroszexuális magatartástól, ezért ez az irányzat a megkülönböztetés minden formáját, egyáltalán a homoszexualitás problematizálását mint "megbélyegzést" visszautasítja. Köztes nézetnek számít a (divatjamúlt) betegségelmélet, amely szerint a homoszexualitásból ki lehet gyógyulni, viszont nyilván nem szankcionálható. Hasonlóan nem szélsőséges az a "semleges" megközelítés, amely a szexuális irányultság alapján minden diszkriminációt megalapozatlannak tart. Különbség van a felfogások között a szerint is, hogy a homoszexualitás csupán szexuális preferencia-e, vagy pedig az egyéni önazonosság alapja, továbbá, ehhez kapcsolódóan, életstílus, sajátos kultúra. …” 
Rámutatott az Alkotmánybíróság továbbá arra, hogy a homoszexualitás különböző értelmezései más-más jogi követelményeket támasztanak. „Az emberi jogi megközelítés leginkább a "semleges másság" elméletéhez illik: anélkül, hogy a homoszexualitást értékelnénk, számtalan vonatkozásban meg lehet állapítani, hogy az annak alapján való megkülönböztetés az alkotmányos tesztek alapján igazolhatatlan. Szokásos (alkotmány) bírósági ügyek: munka (különös hangsúllyal: tanári állás) megtagadása homoszexuálisoktól; megkülönböztetés lakásbérletnél. Nehezebb megkerülni a homoszexualitás értékelését a homoszexuális szülő szülői jogainak gyakorlása korlátozása esetén és az ugyancsak korlátozó örökbefogadási szabályok vizsgálatánál. Legnehezebb a büntetőjogban.
Azaz: a nem szerinti (nemi szerep szerinti) megkülönböztetés valóban megengedhetetlen ott, ahol a nemi szerep az illető életviszony lényegét tekintve közömbös, de legalább is nincs alkotmányosan igazolható súlya. Ahol viszont épp ez adja az illető életviszony lényegét, nagyon nehéz valamely más érveléssel kikerülni a homoszexualitásról való állásfoglalást. Bizonyos homoszexuális irányzatok álma, hogy úgy nyerjék el jogaik teljességét, hogy közben ne is essék szó arról, hogy ők mik is, ezekben a témákban megvalósíthatatlan. A homoszexuálisok jogainak elismerése (ahol ez ilyen minőségükben szükséges) mindig újra megerősíti különállásukat.”
Az Alkotmánybíróság nem minősítette a homoszexualitást erkölcsi szempontból és nem minősítette a homoszexuálisok társadalmi beilleszkedési, elfogadási, sőt diszkriminációs problémáit, amelyeket maguk a homoszexuálisok az objektíve mérhető társadalmi megítélésnél súlyosabbnak éreznek, és úgy élnek meg. Nyomatékkal mutatott rá viszont, hogy a homoszexualitásról az Alkotmánybíróság az Alkotmány alapján nem formálhat erkölcsi ítéletet. 
Fontos következtetése az Alkotmánybíróság határozatának az is, hogy az egyén bizonyos döntéseinek társadalmi helyzetet meghatározó következményei vannak. „E döntések egy része sajátos jogállás vállalása (házasság, a nem megváltoztatása), mások hatása felér egy státus vállalásával (terméketlenné tétel, homoszexualitás nyilvános vállalása). … A homoszexuális identitás kialakulása és elfogadása (a "coming out") mint a pszichoszexuális fejlődés egy útja, maga is védelemben részesül (tanácsadás, védelem az erőszak ellen, választások nyitvatartása). …A heteroszexuális érés és a homoszexuális coming out között van különbség. A homoszexuális hajlamot (társadalmunkban) külön fel kell ismernie és elfogadnia az illetőnek, tőle függ, hogy milyen mértékben vállalja. A heteroszexuálisok érése "magától megy" (azaz "természetesen"), a pubertáskori önreflexióknak a férfi vagy női szerepen belüli problémákat kell feldolgozniuk, nem magáról a szerepről, mint választható identitásról szólnak. Akinek az utóbbival vannak problémái, homoszexuálissá is válhat.”
Az Alkotmánybíróság idézett határozatában foglaltakat figyelembevéve nem vitatható, hogy valóban létezik a homoszexuális kapcsolatot meg nem értéssel, illetve elutasítással fogadó társadalmi környezet. Elmondható azonban az is, hogy az utóbbi évtizedekben kultúrkörünkben általában bekövetkezett a homoszexualitás dekriminalizációja, sőt, mozgalmak indultak a homoszexuálisok hátrányos megkülönböztetése ellen. 
A téma szempontjából fontosnak tartom azt a jogalkotói szándékot, amelynek célja az anti-diszkriminációs törvény létrehozása. Bízom abban, hogy - az így szabályozni kívánt társadalmi-gazdasági viszonyoknak, az állampolgári jogok és kötelezettségek érvényesülésének, az érdek-összeütközések feloldása lehetőségének, valamint a szabályozás várható hatása és végrehajtása feltételeinek megfelelő elemzése révén - a szóban forgó törvény kiadása hozzájárul annak a folyamatnak az erősítéséhez, miszerint a homoszexualitást vállaló állampolgároknak jogos igénye fűződik ahhoz, hogy a rajtuk kívül eső személyekhez hasonló, azonos méltóságú személyként kezelje őket a társadalom. Figyelemmel arra, hogy a törvény koncepciója elkészült és közigazgatási egyeztetése is folyamatban van, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvényben megjelölt és a jogalkotással kapcsolatban az országgyűlési biztos fellépését igénylő alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg.

Budapest, 2003. január 31.

Takács Albert