Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 3116/2002. számú ügyben

Előadó: Dr. Kristó Annamária
Az eljárás megindulása
A panaszos a Magyar Szervátültetettek Szövetségének elnökeként a szervátültetettek munkaképesség-csökkenésének orvos-szakértői véleményezésével kapcsolatos eljárást sérelmezte. Beadványában előadta azt is, hogy a Szövetség tapasztalata szerint a szervátültetett személyek munkaképesség-csökkenését az orvos-szakértői felülvizsgálatok során – álláspontjuk szerint megalapozatlanul – alacsonyabb fokra rendszeresen visszaminősítik. 
Tekintettel arra, hogy a rokkantsági nyugdíj megállapításához szükséges munkaképesség-csökkenés megállapításával kapcsolatos orvos-szakértői véleményeket illetően folyamatosan érkeznek azonos tartalmú beadványok, ezért ezekben az ügyekben (OBH 1628/2003.; OBH 2496/2003.; OBH 2570/2003.; OBH 2752/2003.; OBH 4709/2003.; OBH 4774/2003.; OBH 1228/2004.; OBH 2074/2004.; OBH 2706/2004.;OBH 2732/2004.; OBH 3150/2004.; OBH 3410/2004.) összevont vizsgálatot folytattam, mert felmerült az Alkotmány 70/E § (1) bekezdésében deklarált szociális biztonsághoz való jog sérelmének a közvetlen veszélye.

Érintett alkotmányos jog
Szociális biztonsághoz való jog
70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. (2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.

Az ügy jogszabályi háttere:
1997. évi LXXXI. törvény a társadalombiztosítási nyugellátásról, egységes szerkezetben a végrehajtásáról szóló 168/1997. (X. 6.) Korm. rendelettel
1997. évi LXXXIII. törvény a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól, egységes szerkezetben a végrehajtásáról szóló 217/1997. (XII. 1.) Korm. rendelettel
1998. évi XXXIX. törvény a társadalombiztosítás pénzügyi alapjainak és a társadalombiztosítás szerveinek állami felügyeletéről

Megállapított tényállás
OBH 3116/2002.: A transzplantált személyek munkaképesség-csökkenését az orvos-szakértői felülvizsgálatok során – a Szervátültetettek Szövetségének álláspontja szerint megalapozatlanul – rendszeresen alacsonyabb fokra visszaminősítik.
OBH 1628/2003.: Az 1945-ben született panaszos elismert szolgálati ideje 17 év 300 nap. 2003. I. 29-én kelt szakvélemény szerint, munkaképesség-csökkenése 50%-os.
OBH 2496/2003.: A panaszos 1951-ben született, szolgálati ideje 31 év 200 nap. Állandó orvosi kezelés alatt áll gerincbetegségei miatt, és kísérő betegségként pszichiátriai kezelésben is részesül. Az orvosi bizottság munkaképesség csökkenését  40%-ban állapította meg.
OBH 2570/2003.: 1948-ban született panaszos, 1997. június 10-től 67%-ban rokkantnyugdíjas. Rokkantnyugdíjazásáig szolgálati ideje 29. év 345 nap. 2002. máj. 1-től orvosi bizottság szakvéleménye alapján munkaképesség-csökkenését már csak 50%-ban állapította meg. Ettől kezdve megvonták rokkantnyugdíját, és rendszeres szociális járadékot állapítottak meg.
OBH 2752/2003.: Az 1957-ben született panaszos 1999. december 17-től 67%-os rokkantnyugdíjas, azonban 2001. dec. 11-i felülvizsgálaton munkaképesség-csökkenését visszaminősítették 50%-ra, a 2003. február 12-i felülvizsgálaton állapotromlása ellenére ugyancsak 50%-ot állapítottak meg. Rokkantnyugdíja helyett rendszeres szociális járadékban részesül.
OBH 4709/2003.: A másodfokú orvos-szakértői bizottsági megalázó eljárását sérelmezte a panaszos. Rendszeres szociális járadékos, iratokat nem csatolt feltételezhetően 50%-os a munkaképesség-csökkenése.
OBH 4774/2003.: A panaszos 1991 óta - jelenleg is - 67%-os rokkantnyugdíjas. Sérelmezte, hogy rendszeresen visszahívják felülvizsgálatra, ami számára állapota miatt nagyon megterhelő, holott állapota romlott, javulás nem várható, állapota végleges.
OBH 1228/2004.: Az 1947-ben született panaszos munkaképesség-csökkenése 50%-os, folyamatosan jár orvosi felülvizsgálatra, szociális járadékban részesül.
OBH 2074/2004.: Az: 1951-ben született panaszos szolgálati ideje 37. év 243 nap. 2002. júliustól munkaképesség-csökkenését 50%-ban állapították meg, a másodfokú és a bírósági eljárásban is. Állapotrosszabbodás okán, az újabb felülvizsgálaton is csak 50%-ot állapítottak meg. 2003. nov. 10-től munkanélküli segélyen volt, majd 2004. január 1-től szociális járadékban részesül. A panaszos élt a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekkel.
OBH 2706/2004.: Az 1955-ben született panaszos 2000. február 16-tól 50%-os munkaképesség-csökkenés miatt szociális járadékban részesült. Az újabb felülvizsgálat során, 2003-ban munkaképesség-csökkenését 40%-ra visszaminősítették, és szociális járadékát megszüntették. Munkaügyi bírsághoz fordult.
OBH 2732/2004.: Az 1953-ban született panaszos, beadványához iratot nem csatolt. 50%-os munkaképesség-csökkenés miatt, szociális járadékban részesül, 34 év 116. nap szolgálati ideje van. Ismét kérte állapotrosszabbodás miatt a felülvizsgálatát, állítása szerint elismertek 16% állapotromlást, azonban ez (1 % híján) nem érte el a rokkantnyugdíjazáshoz szükséges 67%-ot.
OBH 3150/2004.: A 21 év 9 nap szolgálati idővel rendelkező panaszos 1952-ben született. Az I. és II fokú bizottság munkaképesség-csökkenését 40%-ban állapította meg, így nem kaphat ellátást.
OBH 3410/2004.: A panaszos 67%-os rokkantnyugdíjas volt, azonban a legutóbbi felülvizsgálaton visszaminősítették 50%-ra, pedig betegségei ”szaporodtak”. Fellebbezésének elbírálása alatt semmilyen ellátást nem kapott. Utána is csak akkor kapta meg a szociális járadékot, amikor külön megigényelte. Iratokat nem csatolt.
Összefoglalva, a panaszosok az orvos-szakértői bizottságok eljárását sérelmezik, egyrészt a panaszosok beszámolása szerint goromba, sokszor megalázó bánásmódban részesülnek, másrészt egészségi állapotukat nem a valóságnak megfelelően állapítják meg, a bizottságok orvosai nem vizsgálnak, csak a hozott leleteket nézik meg. Álláspontjuk szerint, az orvosi bizottságok gyakran az őket kezelő szakorvosok szakmai állásfoglalásával ellentétes véleményt adnak ki egészségi állapotukról.
A 2003-ban folytatott vizsgálatom során (OBH 3155/2002.) a betegjogi képviselők tapasztalataikat összegezve arról számoltak be, hogy munkaképesség csökkenés mértékének megállapítása során a különböző bizottságok esetében, az "egyszemélyes bizottság"-ként működő orvos stílusát, magatartását, arrogáns viselkedését gyakran kifogásolják a betegek. Megalázónak tartják a "bizottságok" eljárását a vizsgálatok során. Ezt a jelenséget például a Veszprém megyei betegjogi képviselők az OOSZI Főigazgatója felé már jelezték, az illetékesek a problémát ismerik, ennek ellenére ezen a téren semmi változás nem tapasztalható.
Részlet „Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár 2003. évi tevékenységéről” szóló, az Országgyűlés Egészségügyi Bizottsága részére készült összefoglaló tájékoztatóból.
VII. Orvosszakértői tevékenység és az Országos Orvosszakértői Intézet működése
VII.1. Az Országos Orvosszakértői Intézet 2003. évi tevékenysége
Az Országos Orvosszakértői Intézet orvosi bizottságai (továbbiakban OB.) 2003. évben I. fokon 302.342, II. fokon 37.543 összesen: 339.885 vizsgálatot végeztek.
Rokkantság, munkaképesség változás mértékének elbírálása céljából, jogszabály alapján 110.031 új igénylőt véleményeztek, így az előző évhez viszonyítva 7,4 %-kal volt kevesebb az igénylők száma. Az esedékes (időszakos, soros) vizsgálatok száma a tárgyévben 97.979. Az előző évhez képest 6,3 %-os emelkedést tapasztaltunk.
A véleményezések során az elutasítottak aránya új igénylők esetében 59,7 %-os, esedékes vizsgálatoknál 9,7 %-os volt.
Az I. fok véleményét 2003-ban 27.239 új igénylő fellebbezte meg. A II. fokú OB-ok az I. fokú OB. véleményeit új igénylők esetében 17,8 %-ban, az esedékes vizsgálatok eredményének megfellebbezésekor 30,1 %-ban változtatták meg.
Rokkantnak véleményezettek száma új igénylők esetében:
I. csoportú 		  1.277
II. csoportú		  7.310
III. csoportú		34.043
Összesen:		42.630
A bizottságok 65.728 igénylőt utasítottak el.
Az Intézet vezetése 2003. évben különleges figyelmet fordított a visszaélések elleni küzdelemre, melynek jegyében továbbfejlesztette a minőségbiztosítási rendszert, jelentős személyi cseréket hajtott végre a szakértői állományban, s bizottságokat szüntetett meg és vont össze. Mindezen operatív jellegű feladatok mellett folytatódott az Intézet működési feltételeinek a korszerűsítése és a stratégiai tennivalók vonatkozásában a szakmai irányelvek, vizsgálati protokollok kialakítása az újonnan indított szakorvosképzés.

A vizsgálat megállapításai
A jelenleg vizsgált beadványokat megelőzően is számos panasz érkezett az országgyűlési biztosok hivatalához, amelyek az orvos-szakértői bizottságok eljárását, szakértői állásfoglalását sérelmezték. Az országgyűlési biztosok hatásköri szabályának figyelembevételével, az orvos-szakmai kérdés tárgyában érkező panaszokat az országgyűlési biztosoknak rendre el kell utasítaniuk. A rokkantnyugdíj megállapításához szükséges munkaképesség-csökkenés mértékének megállapítása, olyan orvosi szakvélemény, amely államigazgatási eljárás keretében kerül megállapításra, és komoly jogkövetkezmény fűződik hozzá, jogosultságot keletkeztet, illetve szüntet meg. Tekintettel az ilyen típusú beadványok nagy számára, vizsgálatom tárgyát a rokkantnyugdíj és a munkaképesség-csökkenés megállapításával összefüggésben a szociális biztonsághoz való jog érvényesülése képezte. 
Az Alkotmány 70/E. § (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. A (2) bekezdés szerint a Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.
A társadalombiztosítási rendszer reformjával összefüggésben az Alkotmánybíróság számos határozatában foglalkozott a szociális biztonsághoz való jog értelmezésével. [5/1998. (III. 1.) AB határozat, 39/1999. (XII. 21.) AB határozat]
Az Alkotmány szerint a társadalombiztosítás az ellátáshoz való jog megvalósításának egyik eszköze, azaz a társadalombiztosításnak a szerzett jogok garantálását az ellátáshoz való alkotmányos jog megvalósítására figyelemmel kell biztosítania. Ameddig tehát az állam a kötelező társadalombiztosítást úgy működteti, illetőleg működési feltételeit úgy garantálja, hogy az ezeknek az elveknek, tehát nemcsak az ún. vegyes - biztosítási és szociális elemeket egyaránt szem előtt tartó - rendszernek, de annak az alkotmányos követelménynek is megfelel, hogy a megélhetéshez szükséges ellátási jogosultságot, mint a szociális biztonsághoz való alkotmányos jog nevesített tartalmi elemét, a nemzetgazdaság lehetőségei, az érdekegyeztetések eredményei, és egyéb szempontok alapján biztosítja, addig az Alkotmány 70/E. §-ában írt alkotmányos kötelezettségének eleget tesz. 
Az Alkotmány 70/E. § (2) bekezdésének idézett rendelkezéséből tehát csak az következik, hogy az állam a polgárok megélhetéshez szükséges ellátáshoz való jogaik realizálása érdekében társadalombiztosítási és szociális intézményi rendszert köteles létrehozni, fenntartani és működtetni. Az Alkotmány azonban e rendszerek működésére vonatkozó alapvető elveket és szempontokat már nem határozza meg. Az Alkotmány szerint ugyanis az egyedüli követelmény, hogy a társadalombiztosítási és a szociális intézményi rendszer a megélhetéshez szükséges ellátásra vonatkozó jogosultságot megvalósítsa. A vegyes rendszerű társadalombiztosítás tehát önmagában nem alkotmányellenes mindaddig, ameddig az állam a jogi szabályozással azt úgy működteti, hogy a biztosítás útján szerzett jogokat, továbbá a szociális biztonsághoz való jog tartalmi elemét adó ellátáshoz való jogot nem sérti. 
Az Alkotmánybíróság e határozatát követően a társadalombiztosítás működőképességének és finanszírozásának biztosítása érdekében jelentős változtatásokra került sor a társadalombiztosítás rendszerében.
Egy korábban megkezdett reformfolyamat (a Társadalombiztosítási Alap leválasztása az állami költségvetésről, a társadalombiztosítás ágazatainak elválasztása, a járulékfizetési rendszer átalakítása stb.) eredményeként az Országgyűlés elfogadta az 1997. évi LXXX. törvényt a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről, az 1997. évi LXXXI. törvényt a társadalombiztosítási nyugellátásról, az 1997. évi LXXXII. törvényt a magánnyugdíjról és a magánnyugdíj-pénztárakról, valamint az 1997. évi LXXXIII. törvényt a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól.
Ezek a törvények egy új alapokra helyezett, átalakított társadalombiztosítás és - ezen belül - új nyugdíjrendszer szabályozását tartalmazzák. Az új szabályozás megváltoztatta a nyugdíjrendszer szerkezetét. A reform során az eddigi - lényegében egységes - rendszert széttagolták, s azt egy három pillérből álló többszintű rendszerré formálták át. A kötelező nyugdíjbiztosítás két részre vált: a társadalombiztosítási és a tőkefedezeti alapon működő magánpénztári ágazatra, s ezek működését önkéntes pénztárak egészítik ki.
Lényegesen megváltoztak és a törvény rendelkezései alapján mintegy másfél évtizeden keresztül folyamatosan alakulnak át a társadalombiztosítási nyugdíjrendszer alapvető elemei. A módosítások érintették a nyugdíjskálát, a minimum szolgálati időre vonatkozó előírásokat, a nyugdíj alapjául szolgáló jövedelmek kiszámításánál alkalmazott ún. degressziós szabályokat, korlátozták a járulék fizetése nélkül elismert szolgálati időknek a nyugdíj számításánál való figyelembevételét stb. A biztosítási rendszer keretei között jogosultságokat nem szerző állampolgárok számára a szociális ellátások keretei között - a nyugdíjrendszeren kívül - bevezették az időskorúak járadékát.
Mindezen változások nyomán nagymértékben erősödött az új nyugdíjrendszer biztosítási karaktere, s jelentősen visszaszorultak a szociális célú újraelosztási szempontok. Bár a társadalombiztosítási nyugdíjnak változatlanul jellemzője az, hogy vegyes rendszerű nyugdíj, amelyben egyaránt megtalálhatók a biztosítási és szolidaritási elemek, az is kétségkívül megállapítható, hogy az új szabályozásban a társadalombiztosítási nyugdíjon belül is egyre dominánsabbá válik a nyugdíj biztosítási jellege a szociális elemekkel szemben.
Az Alkotmánybíróság fentebb már idézett határozataiában értelmezte az Alkotmánynak a 70/E. § rendelkezését. Több határozatában is rámutatott arra, hogy az Alkotmány 70/E. § (2) bekezdéséből az állam kötelezettségei tekintetében csak az következik, hogy az állam a polgárok megélhetéshez szükséges ellátáshoz való jogának érvényesítése érdekében társadalombiztosítási és szociális intézményrendszert köteles létrehozni, fenntartani, működtetni. Az Alkotmány azonban e rendszerek működésére vonatkozó elveket, szabályokat nem határoz meg. Ezen belül a jogalkotó maga határozhatja meg milyen eszközökkel éri el társadalompolitikai céljait. 
Az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban vizsgálta azt is, hogy az Alkotmány 70/E. §-a mennyiben korlátozza a törvényhozót az ellátásokon belüli változtatások, átalakítások tekintetében. Az Alkotmánybíróság e határozataiban rámutatott arra, hogy az állam széles körű jogosítványokkal rendelkezik a szociális ellátásokon belüli változtatásokra, átcsoportosításokra és átalakításokra a gazdasági viszonyok függvényében. A változtatások joga azonban nem minden korlátozás nélkül illeti meg az államot. Annak elbírálásánál, hogy az egyes szolgáltatások alkotmányosan miként csökkenthetők vagy vonhatók meg, a szociális biztonsághoz való jog annyiban játszik szerepet, hogy az elvonások folytán a szociális ellátás mértéke egészében nem csökkenhet az Alkotmány 70/E. §-a szerint megkövetelt minimális szint (a megélhetéshez szükséges ellátás) alá. Az egyes változtatások alkotmányossága azonban függ attól is, hogy nem ütköznek-e más alkotmányos elvekbe és jogokba, így nem ellentétesek-e a jogbiztonság elvével, a hátrányos megkülönböztetés tilalmával, illetve - ha biztosítási elemet is tartalmazó szolgáltatásról van szó - a tulajdon védelmével. 
Ezért az államot, a jogalkotót megillető - a változtatásokra vonatkozó - jogosítványok csak a jogállamiság igen szoros korlátai között gyakorolhatók alkotmányosan.
Az Alkotmánybíróság már korábban elvi jelentőséggel rámutatott arra, hogy az Alkotmány 2. §-ának (1) bekezdésében deklarált „jogállamisághoz hozzá tartozik a szerzett jogok tiszteletben tartása.” A szerzett jogok védelme a jogállamban szabályként érvényesül, de nem abszolút érvényű, kivételt nem tűrő szabály. A kivételek elbírálása azonban csak esetenként lehetséges. Azt, hogy a kivételes beavatkozás feltételei fennállnak-e, végső fórumként az Alkotmánybíróságnak kell eldöntenie. A jogbiztonság - amely az Alkotmánybíróság szerint a jogállamiság leglényegesebb fogalmi eleme és a szerzett jogok védelmének elvi alapja - a szociális ellátási rendszerek stabilitása szempontjából különös jelentőségű. A szolgáltatásokat és a hozzájuk fűződő várományokat nem lehet sem alkotmányosan megfelelő indok nélkül, sem pedig egyik napról a másikra lényegesen megváltoztatni. Az átmenet nélküli változáshoz különös indok szükséges. A kötelező biztosítási rendszer esetében a járulékok kötelező befizetése, vagyis e „vagyonelvonás” fejében a biztosított a rendszer fokozottabb stabilitását várhatja el. A törvénnyel elrendelt kötelező járulékfizetést nagymértékű állami garanciavállalás (másként: bizalomvédelem) legitimálhatja. A kötelező biztosítás elvonja ugyanis azokat az eszközöket, amelyekkel az érintett saját kockázatára maga gondoskodhatott volna magáról és családjáról, s ezt a vagyont a társadalombiztosítás szolgálatába állítja. A fedezet társadalmasításával az állam tipikus tulajdonosi magatartást kollektivizál. A kötelező biztosítási rendszerben az ellátások, az ellátásokhoz fűződő várományok védelme ezért is különösen indokolt. A várományok annál nagyobb védelmet élveznek, minél közelebb állnak a „beteljesedéshez”, vagyis a szolgáltatásra irányuló alanyi jog megnyíltához. A már élvezett, megszerzett szolgáltatás még inkább védendő. A várományok és szolgáltatások védelme attól függően is erősebb, hogy áll-e velük szemben a jogosultnak saját anyagi szolgáltatása is. Mindazon társadalombiztosítási szolgáltatások esetében, ahol a biztosítási elem szerepet játszik, a szolgáltatások csökkentésének vagy megszüntetésének alkotmányossága a tulajdonvédelem ismérvei szerint bírálandó el. Az Alkotmány a tulajdonjogot mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti védelemben. Az alkotmányos védelemnek úgy kell követnie a tulajdon társadalmi szerepének változását, hogy közben ugyanezt a védelmi feladatot elláthassa. Az alapjogi tulajdonvédelem kiterjed a tulajdon egykori ilyen szerepét átvevő vagyoni jogokra, illetve közjogi alapú jogosítványokra is (például társadalombiztosítási igényekre). Az emberek túlnyomó többsége nem „önnyugdíjas”, s inaktív korára társadalmi és gazdasági biztonságát nem saját dologi javai teremtik meg, hanem eleve úgy él, hogy munkája eredményének bizonyos részét a társadalombiztosításba ruházza be, s annak a szolgáltatásai látják el a szűken értelmezett polgári jogi vagyonbiztonságot garantáló feladatát. Ha pedig javait törvény vonja el erre a célra, törvénynek kell a tulajdonéval összehasonlítható biztonságot nyújtania. Az Alkotmánybíróság a 64/1993. (XII. 22.) AB határozatban kifejtette, hogy az alkotmányos tulajdonvédelem terjedelme mindig konkrét: függ a tulajdon alanyától, tárgyától és funkciójától, illetve a korlátozás módjától is. Másrészt azt is leszögezte, hogy a védelmi kör kiterjesztésével egyidejűleg a tulajdon szociális kötöttségei a tulajdonosi autonómia messzemenő korlátozását alkotmányosan lehetővé teszik. Az állami beavatkozás alkotmányossága megítélésének súlypontja, az alkotmánybírósági értékelés voltaképpeni tere a cél és eszköz, a közérdek és a tulajdonkorlátozás arányosságának megítélése lett. A korlátozáshoz a 13. § (2) bekezdése szerint elég a „közérdek”. Ennek megállapítása a jogalkotó feladata. Az Alkotmánybíróság nem a törvényhozó választásának feltétlen szükségességét, hanem csak a közérdekre hivatkozás indokoltságát, továbbá azt vizsgálta, hogy a „közérdekű” megoldás nem sért-e valamely más alkotmányos jogot. A korlátozás arányosságára viszont az Alkotmánybíróság eddigi gyakorlata számos ismérvet kínál. Az arányosság vizsgálatának ezekben a kereteiben a társadalombiztosítási jogviszony sajátosságait is figyelembe vevő eszközt nyerünk arra, hogy a változtatások alkotmányossági vizsgálata során a változás célját és eszközét összemérjük. A szolgáltatáscsökkentéseket indokoló „közérdek”, az egész társadalombiztosítás-rendszer működőképessége és fennmaradása, az állam helytállásának külső és a társadalombiztosításban rejlő okok miatti megnehezülése alkotmányjogi kategóriával értékelhetővé válik.
A kötelező társadalombiztosítási rendszerben a biztosítási elv, a társadalmi szolidaritás és a tulajdonhoz fűződő jogok alkotmányos keretek közötti korlátozása együttesen érvényesül.
A fent kifejtett alkotmányos követelményekkel összhangban a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról szóló 1997. évi LXXX. törvény célja hogy az egyéni felelősség és öngondoskodás követelményeinek és a társadalmi szolidaritás elveinek megfelelően szabályozza a társadalombiztosítás keretében létrejövő jogviszonyokat, meghatározza a társadalombiztosítási ellátások körét.
A biztosítottak egyes társadalombiztosítási ellátások igénybevételére való jogosultságát a társadalombiztosításban való részvételi kötelezettségük, illetve társadalombiztosítási járulékfizetési kötelezettségük teljesítése alapozza meg. A pénzbeli társadalombiztosítási ellátások a biztosított járulékfizetésének alapjául szolgáló jövedelmével arányosak.
Az állam a társadalombiztosítási rendszer működéséről és a nemzetgazdaság lehetőségeivel összhangban álló fejlesztéséről a társadalombiztosítási rendszerben nyújtott egyes ellátások megállapításával, az ellátások fedezetére a foglalkoztatókat és a biztosítottakat terhelő fizetési kötelezettségek meghatározásával gondoskodik. Az állam a társadalombiztosítási ellátások fedezetét akkor is biztosítja, ha a társadalombiztosítás kiadásai a bevételeket meghaladják.
Az Országgyűlés az Alkotmányban foglalt elveknek megfelelően az időskorúak és a tartósan vagy véglegesen munkaképtelenné válók, valamint hozzátartozóik megélhetésének biztosítása érdekében alkotta meg a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló törvényt.
A kötelező társadalombiztosítási nyugdíjrendszer működtetése és fejlesztése az állam feladata. A társadalombiztosítási nyugdíjrendszer öregség, megrokkanás, megrokkanással járó baleset esetén a biztosított részére, elhalálozása esetén a hozzátartozója részére egységes elvek alapján nyugellátást biztosít.
A társadalombiztosítási nyugellátás a nyugdíjjárulék alapját képező kereset, jövedelem összegéhez és az elismert szolgálati időhöz igazodik. 
A rokkantsági nyugdíj feltételei egyrészről a törvényben meghatározottak szerinti szolgálati idő megszerzése, amelynek jelentős szerepe van a nyugdíj mértékének meghatározásánál, másrészről orvosi vonatkozású feltételei vannak. Rokkantnak az tekinthető, aki a munkaképességét hatvanhét százalékban elvesztette, és ebben az állapotában javulás egy évig nem várható, vagyis tartósan, vagy véglegesen munkaképtelenné vált. A rokkantság fokát, illetve a munkaképesség-csökkenés mértékét az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Országos Orvosszakértői Intézetének orvosi bizottságai véleményezik.
Állapotváltozás miatt a törvény lehetőséget biztosít a rokkantsági nyugdíj módosítására. A rokkantsági nyugdíjas állapotváltozása miatt más rokkantsági csoportba is kerülhet, mint amelynek alapján a nyugdíjat megállapították. Állapota javulhat, de rosszabbodhat is. Ha állapotváltozás következik be, a rokkantsági nyugdíjat ennek megfelelően módosítani kell. 
Megszűnik a rokkantsági nyugdíjra jogosultság, ha a nyugdíjas már nem rokkant, illetőleg- rendszeresen dolgozik, és keresete négy hónap óta lényegesen nem kevesebb annál a keresetnél, amelyet a megrokkanás előtti munkakörében rokkantság nélkül elérhetne. 
A nyugellátással összefüggő jogot vagy kötelezettséget érintő intézkedéssel szemben jogorvoslatnak van helye. Ahogyan már korábban utaltam arra, hogy a munkaképesség csökkenésének megállapításával kapcsolatos orvosi szakvélemény kiadására államigazgatási eljárás keretében kerül sor, az igénylőnek a közigazgatási jogorvoslaton (I.-II. fok) túl illetékmentes bírósági felülvizsgálatra is lehetősége van.
A Legfelsőbb Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében az OEP OOSZI orvosi bizottságai által az egészségromlás mértéke tekintetében tett megállapítások olyan szakértői vélemények, amelyek irányadóak a rokkantság, a rokkantsági csoportokba történő besorolás vagy átsorolás, valamint a rokkantsági állapot megszűnése vonatkozásában. E szakvélemények teljes részletességgel tartalmazzák a kérelmező egészségi állapotának leírását, és ennek alapján százalékok meghatározásával véleményezik, hogy rokkantnak tekinthető-e, illetőleg melyik rokkantsági csoportba tartozik. Az említett szakvélemények helytállósága, illetve az azokon alapuló határozatok csak abban az esetben vitathatóak sikerrel a perben, ha a fél konkrétan hivatkozik az egészségromlását előidézett további olyan körülményre, amelyet az orvosi bizottságok nem vizsgáltak, illetve figyelmen kívül hagytak, mert annak figyelembevétele esetleg módosíthatja az adott szakvéleményeket. Minthogy e kérdés orvosi szakkérdés, a bíróságoknak ennek megállapítására - tekintettel a félnek a per során e vonatkozásban előterjesztett kérelmére is - szakértő vagy orvos szakértők kirendelésével (Igazságügyi Orvosszakértői Intézet, szükség esetén ETT IB) további bizonyítást kell lefolytatniuk. (BH2002. 281: A munkaképesség-csökkenés mértéke megállapításának szempontjai a társadalombiztosítási perekben.)
Az eljáró bíróságoknak tehát azt kell vizsgálniuk, hogy az eljárt orvosi bizottságok véleményei, az általuk megállapított egészségromlás mértéke tekintetében - figyelemmel a keresetlevélben előadottakra is - valóban megalapozottak-e.
Az Országgyűlés még 1997-ben határozatot hozott (75/1997. (VII. 18.) OGY határozat) a megváltozott munkaképességűek és rokkantak társadalombiztosítási és szociális ellátó rendszerének átalakításáról, amelyben többek között leszögezte, hogy  
„2. Ki kell dolgozni a megváltozott munkaképesség értékelésének új minősítési elveit, melyek alapján az egyén egészségi állapotát, elveszett és megmaradt munkavégző képességét az általa ellátható munkakörök követelményei, valamint képzettsége, szakmai gyakorlata, életkora alapján meghatározható rehabilitálhatósága szempontjából lehet minősíteni.
Ehhez a) meg kell határozni a megváltozott munkaképesség új minősítési szabályait, b) ki kell alakítani a munkaképesség-csökkenés mértékét és egyben a rehabilitálhatóságot is értékelni képes orvosszakértői szervezetet, c) meg kell alkotni az orvosszakértői eljárás új szabályait.”
E határozatban az Országgyűlés felkérte a Kormányt, hogy a szociális partnerekkel és a társadalombiztosítási önkormányzatokkal egyeztetve készítsen ütemtervet a határozatban foglalt feladatok megvalósítására olyan határidőkkel, hogy az új rendszer bevezetéséhez szükséges törvénymódosításokat és szervezeti, intézményi feltételeket is figyelembe véve, a foglalkozási rehabilitáció és az ellátások új rendszere legkésőbb 1998. március végéig kihirdetésre és 1999. január 1-jétől bevezetésre kerülhessen.
Az OEP a már korábban hivatkozott „Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár 2003. évi tevékenységéről” szóló, az Országgyűlés Egészségügyi Bizottsága részére készült összefoglaló tájékoztatójában beszámol a rokkantsági nyugdíjrendszer és a minősítési rendszer korszerűsítése érdekében tett intézkedéséről, illetve az ahhoz kapcsolódó feladatokról:
VII. 2. A rokkantsági nyugdíjrendszer és a minősítési rendszer korszerűsítése
Az elmúlt év során tovább folytatódtak a megváltozott munkaképességűek ellátó rendszerének a korszerűsítési munkálatai, melynek elméleti-tudományos alapot a WHO magyar nyelvre lefordított tanulmánya „A Funkciók Nemzetközi Osztályozása” (FNO), és a közeljövőben megjelenő „Irányelvek a munkaképesség a fogyatékosság és a megváltozott munkaképesség orvosszakértői minősítéséhez” nyújtották. A rendszernek a komplex rehabilitációval, a fogyatékosok támogatási rendszerével összhangban történő átalakításának elvei megfogalmazódtak:
- differenciált, többelemű ellátórendszer kialakítása az egyoldalú pénzbeli kompenzációra épülő rendszer helyett; 
- a tartós károsodások mellett építeni a megmaradt képességekre, a funkcionális kapacitásra, s az erre épülő rehabilitációs ellátások megvalósítása; 
- új kategória rendszer kialakítása; rokkantsági nyugdíjban csak a nem rehabilitálhatók részesüljenek; 
- a rehabilitálható személyek számára a pénzbeli ellátás mellett rehabilitációs természetbeni ellátásokat kell nyújtani. 
A megfogalmazott célkitűzéseknek megfelelően történjen a szakértői rendszer fejlesztése:
- adjon módot a károsodások, a képességek lehetőleg objektív megítélésére; 
- a károsodások, a fogyatékosság, a rokkantság korszerű holisztikus szemlélete alapján a bizottsági tevékenységbe vonja az érdekelt szakemberek széles körét (foglalkoztatás-egészségügyi orvos, rehabilitációs orvos, szociális munkás); 
- az ügyintézés legyen átlátható, ügyfélbarát. Kerülje a bürokratikus mechanizmusokat; 
- az eljárási rend fentiek szellemében történő kialakítása folyamatban van. 

VII. 3. Az Országos Fogyatékosügyi Program megvalósítása
Az OEP és az OOSZI szakértői az 1990-es évek közepétől folyamatosan tanulmányozták az Európai Unió tagállamai, illetve más fejlett országok szociális és társadalombiztosítási rendszereit – beleértve a fogyatékkal élők komplex orvosszakértői minősítését –, és ezzel egy időben elemzések készültek a hazai rendszerek működéséről. E több éves munka tette lehetővé, hogy az OEP már 2000 áprilisára elkészítette és az Egészségügyi Minisztériumnak megküldte az egészségkárosodáson, a fogyatékosságon és a munkaképesség-csökkenésen alapuló társadalombiztosítási-szociális ellátó rendszerek korszerűsítésére kidolgozott javaslatát.
Ezt követően 2000. és 2003. között a szakértők tárcaközi bizottságaiban, illetve az OEP és OOSZI szakmai műhelyeiben dolgozva a munkaanyagot tovább elemezték, kidolgozták az orvos-szakértői eljárás új szabályainak koncepcióját, és folyamatosan – az adott helyzetnek megfelelően – aktualizálták azt. Tárcaközi Munkabizottság alakult a megvalósításhoz szükséges jogszabályalkotásra és az intézkedési terv megvalósítására szükséges javaslat kidolgozására.
Az OEP és az OOSZI az új minősítési feladatok megoldására képes, megfelelő szakértelemmel rendelkező szakember ellátottság érdekében részt vett az egészségbiztosítási szakorvosi szakvizsga szakmai kritériumrendszerének kialakításában, intézményi háttere megszervezésében. A megszerezhető orvos-szakmai szakképesítések jegyzékébe felvételre került az új szakvizsga. A szakképzés mind a 4 orvostudományi egyetemen beindult. Jelenleg 110 fő vesz részt a képzésen, akiknek egyharmada OEP szakértő. Az OEP és az OOSZI részt vesz a szakvizsgára jelentkezők elméleti és gyakorlati képzésében is.
Az OEP munkacsoportot szervezett a fogyatékosság, megváltozott munkaképesség, keresőképtelenség minősítésének új, részletes szakmai kritériumrendszeréről szóló irányelvek kidolgozására.
VII. 4. Középtávú kihívások
A fogyatékosság orvos-szakértői minősítésének új szakmai irányelvei figyelembevételével harmonizálni kell az egészségkárosodáson és következményein (fogyatékosság, megváltozott munkavégző képesség stb.) alapuló társadalombiztosítási, szociális ellátások orvos-szakmai kritérium rendszereit, valamint az ezeket megalapozó jogszabályokat.
Folytatni kell az orvosi rehabilitáció jelenlegi helyzetének elemzését, meg kell határozni fejlesztések irányát, célkitűzéseit (rehabilitációs hálózat kiépítése, a rehabilitációs feladatok megoldására képes, megfelelő szakértelemmel rendelkező szakember ellátottság megteremtése).
Folytatni kell a foglalkozási rehabilitáció jelenlegi helyzetének elemzését, meg kell határozni fejlesztésének, működtetésének koncepcióját.
A társadalombiztosítási/szociális ellátó rendszerek korszerűsítésével párhuzamosan elemezni kell a társadalmi reintegrációt ösztönző rendszerek működését, meg kell határozni a szükséges strukturális átalakítás irányát, s mindezeket érvényesíteni a szabályozásban.
Az OOSZI-nak, mint jelentős társadalmi igényeket kielégítő, s ennek megfelelő érdeklődésre számot tartó szerv munkájának átalakítására van szükség úgy, hogy az új szakmai irányelvek bevezetésével, megfelelő szakmai felügyelettel, a tevékenység minőségbiztosítási kritériumainak kidolgozásával európai szintű, elismert orvos-szakértői és szociális ellátást nyújtó intézetté váljon.
A társadalombiztosítási nyugellátásról szóló törvény értelmében rokkantnak az a személy minősül aki, munkaképesség-csökkenését 67%-ban elvesztette. Az állam a nem rokkant, de megváltozott munkaképességű „dolgozókról” a szociális intézményrendszer keretében gondoskodik. A 67% alatti, de legalább 50%-os munkaképesség-csökkenés megállapítása esetén a megváltozott munkaképességű dolgozók foglalkoztatásáról és szociális ellátásáról szóló, többször módosított 8/1983. (VI.29.) EüM-PM együttes rendeletet kell alkalmazni.
A megváltozott munkaképességű dolgozó foglalkoztatásának (foglalkozási rehabilitációjának) célja, az orvosi rehabilitációt követően, egészségi állapotának, szakképzettségének megfelelő munkavégzés biztosítása. A megváltozott munkaképességű dolgozó foglalkoztatásának biztosítása a rendelet értelmében annak a munkáltatónak a feladata lenne, ahol a dolgozó a megváltozott munkaképességének megállapítása idején munkaviszonyban, valamint munkaviszony jellegű jogviszonyban állt. Ezt a feladatát a munkáltató megfelelő munkakör biztosításával, szükség esetén betanítás vagy szakképzés segítségével látja el. A megváltozott munkaképességű dolgozót foglalkoztató munkáltató e feladat ellátásához pénzügyi támogatást igényelhet. Ha a megváltozott munkaképességű dolgozó a munkáltató, illetve a rehabilitációs bizottság megfelelő rehabilitációs intézkedését elfogadja, jogosult a rendeletben meghatározott feltételek mellett kereset-, illetve jövedelem-kiegészítésre. Ha a megváltozott munkaképességű dolgozó foglalkoztatása nem oldható meg, úgy részére átmeneti vagy rendszeres szociális járadékot kell megállapítani és folyósítani.
A fent kifejtettek alapján a szociális biztonsághoz való alkotmányos joggal összefüggésben nem tártam fel visszásságot. Az e téren bekövetkezett jogi-szabályozásbeli szigorítások alkotmányossági vizsgálata az Alkotmánybíróság feladata. A rokkantnyugdíj megállapításával kapcsolatos beadványokban a panaszosok az Orvosszakértői Bizottságok eljárását sérelmezik, azonban az egyedi orvos-szakértői eljárásokat az országgyűlési biztosnak nincs hatásköre felülvizsgálni. Tekintettel arra, hogy akár a társadalombiztosítás, akár a szociális ellátás keretében igénybe vehető ellátásokra való jogosultságot az orvos-szakértői vélemények függvényében vehetik igénybe a biztosítottak, figyelemmel az Országgyűlés 75/1997. (VII.18.) OGY határozatára is, felhívom az Egészségügyi, Szociális és Családügyi Miniszter figyelmét, hogy 
az orvosszakértői eljárás új szabályainak, a munkaképesség-csökkenés mértékét és a rehabilitálhatóságot (az egyén szakmai gyakorlata, képzettsége, életkora alapján megállapítható rehabilitálhatóságot) is értékelni képes, a rászorulók állapotának objektív, szakmai megállapításához szükséges orvosszakértői szervezet létrehozása már elodázhatatlan.

Budapest, 2004. szeptember 2.

Lenkovics Barnabás sk.

Melléklet: Jogszabályi háttér

1997. évi LXXXI. törvény a társadalombiztosítási nyugellátásról, egységes szerkezetben a végrehajtásáról szóló 168/1997. (X. 6.) Korm. rendelettel
Tny. 1. § (1) A kötelező társadalombiztosítási nyugdíjrendszer működtetése és fejlesztése az állam feladata. A társadalombiztosítási nyugdíjrendszer öregség, megrokkanás, megrokkanással járó baleset esetén a biztosított részére, elhalálozása esetén a hozzátartozója részére egységes elvek alapján nyugellátást biztosít.
c) rokkantsági nyugdíj: megrokkanás mellett meghatározott szolgálati idő megszerzése esetén járó nyugellátás;
A nyugdíjszolgáltatások
Tny. 6. § (1) A társadalombiztosítási nyugdíjrendszer keretében járó saját jogú nyugellátások
a) az öregségi nyugdíj,
b) a rokkantsági nyugdíj,
c) a baleseti rokkantsági nyugdíj.
A rokkantsági nyugdíj
A nyugdíjjogosultság
Tny. 23. § (1) Rokkantsági nyugdíjra az jogosult, aki
a) egészségromlás, illetőleg testi vagy szellemi fogyatkozás következtében munkaképességét hatvanhét százalékban elvesztette és ebben az állapotában javulás egy évig nem várható (a továbbiakban: rokkant),
b) a szükséges szolgálati időt megszerezte, és
c) rendszeresen nem dolgozik, vagy keresete lényegesen kevesebb a megrokkanás előtti keresetnél.
A rokkantsági nyugdíj
A rokkantság felülvizsgálata, a rokkantsági nyugdíj módosítása és a feléledés
Tny. 30. § (1) A rokkantsági nyugdíjra jogosultság megszűnik, ha a nyugdíjas már nem rokkant, vagy rendszeresen dolgozik és keresete négy hónap óta lényegesen nem kevesebb annál a keresetnél, amelyet a megrokkanás előtti munkakörében rokkantság nélkül elérhetne.
(2) A rokkantsági nyugdíjra jogosultság a szolgálati idő tartamától függetlenül feléled, ha a jogosultság egyéb feltételei a nyugdíj megszüntetése után öt éven belül újra bekövetkeznek. A jogosultat a nyugdíj megszüntetését követő emelések, kiegészítések is megilletik.
(3) Az, aki az öregségi nyugdíjra jogosító életkort - ide nem értve a korkedvezményre jogosultat - még nem töltötte be, feléledés helyett kérheti rokkantsági nyugdíjra jogosultságának új igényként történő elbírálását.
Tny. 31. § (1) Ha a rokkantsági nyugdíjas állapotváltozás miatt más rokkantsági csoportba kerül, rokkantsági nyugdíja mértékét ennek megfelelően módosítani kell. Az öregségi nyugdíjra jogosító életkor betöltése után azonban a rokkantsági nyugdíj mértékét állapotváltozás miatt módosítani nem lehet.
(2) A rokkantsági nyugdíjat az öregségi nyugdíjra jogosító életkor betöltése után csak a III. rokkantsági csoportnak megfelelő összegben lehet újból megállapítani.
(3) A rokkantsági nyugdíjat és a baleseti rokkantsági nyugdíjat állapotváltozás esetén rokkantsági csoportonként annak a rokkantsági nyugdíjnak az öt százalékával kell emelni, illetőleg csökkenteni, amely a rokkantat az állapotváltozás időpontjában megilleti.
R. 23/A. § A Tny. 31. §-a (3) bekezdésének alkalmazásánál az állapotváltozás időpontja az állapotváltozásnak a jogszabályban meghatározott orvosszakértői szervek által megállapított napja, ennek hiányában az orvosi vizsgálat - állapotrosszabbodás esetén azonban legkorábban az állapotrosszabbodás bejelentésének - napja.
A rokkantsági nyugdíjra jogosultság megszűnése, a módosítás és a feléledés
R. 24. § (1) Ha a rokkantsági nyugdíjas az orvosi szakvélemény szerint már nem rokkant, a rokkantsági nyugdíjat az arról szóló határozat keltét követő második hónap első napjától kell megszüntetni. Ha pedig a rokkantsági nyugdíjra jogosultság a nyugdíjasként elért kereset összegére tekintettel szűnik meg [Tny. 30. § (1) bekezdés], a megszüntetésről e tény megállapítását követő hónap első napjától kell gondoskodni.
(2) A rokkantsági nyugdíjra jogosultság új igényként történő elbírálásánál [Tny. 30. § (3) bekezdés] a korábbi nyugdíjazásnál figyelembe vett és a nyugdíjasként szerzett szolgálati időt kell figyelembe venni.
(3) A nyugdíjasra irányadó öregségi nyugdíjkorhatár betöltése hónapjának első napjától a rokkantsági nyugdíjat a Tny. 30. §-ának (1) bekezdése alapján megszüntetni nem lehet.
R. 25. § A Tny. 31. § (3) bekezdés alkalmazásánál a rokkantsági nyugdíj - orvosi vizsgálat alapján állapotjavulás miatt történő - csökkentéséről (leszállításáról) a 23/A. §-ban meghatározott időpontot követő második hónap első napjától kell intézkedni. Állapotrosszabbodás esetén a felemelt összegű rokkantsági nyugdíjat a 23/A. §-ban említett időpontot követő hónap első napjától kell megállapítani.

1997. évi LXXXIII. törvény a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól, egységes szerkezetben a végrehajtásáról szóló 217/1997. (XII. 1.) Korm. rendelettel
Vhr. 42. § (1) A táppénzfolyósítás - előzménnyel számított - 180. napján a táppénzfolyósító szerv köteles a keresőképtelenséget igazoló orvost értesíteni. Baleseti táppénz folyósítása esetén az értesítést a baleseti táppénz - előzménnyel számított - 300. napján kell az orvosnak megküldeni. Az értesítés alapján az orvos - az előírt nyomtatványon - az OOSZI I. fokú orvosi bizottságánál kezdeményezi - a MEP illetékes ellenőrző főorvosán keresztül - a keresőképtelenség felülvizsgálatát, illetőleg a munkaképesség-változás mértékének a megállapítását.
(2) A baleseti járadékkal és a rokkantsági nyugellátásokkal, baleseti rokkantsági nyugellátásokkal kapcsolatban a munkaképesség-változás mértékét, illetőleg a rokkantság fokát az OOSZI orvosi bizottságai véleményezik.
(3) Az OOSZI orvosi bizottsága a szakvéleményéről tájékoztatja az orvost, a vizsgálat lefolytatásáról pedig a táppénzfolyósító szervet.
(4) Ha a társadalombiztosítási határozat felülvizsgálata során a bíróság a keresetet elutasította ugyan, de a munkaképesség-csökkenésnek utóbb bekövetkezett, a rokkantsági fokot elérő változását, illetőleg a rokkantság fokát vagy a munkaképesség-csökkenés mértékét az ítélet indokolásában tényként rögzítette, akkor az újabb igénybejelentés alapján megismételt eljárásban az OOSZI illetékes orvosi bizottságának véleményét már nem kell beszerezni.

1998. évi XXXIX. törvény a társadalombiztosítás pénzügyi alapjainak és a társadalombiztosítás szerveinek állami felügyeletéről
6. § Az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság igazgatási szervei:
a) a fővárosi és megyei nyugdíjbiztosítási igazgatóságok és ezek kirendeltségei;
b) a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság.
7. § Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár igazgatási szervei:
a) a fővárosi és megyei egészségbiztosítási pénztárak és ezek kirendeltségei;
b) a Vasutas Társadalombiztosítási Igazgatóság;
c) az Újságíró Tagozat;
d) az Országos Orvosszakértői Intézet.
8. § (1) Az Országos Nyugdíjbiztosítási Főigazgatóság igazgatási szervei - ide nem értve a kirendeltségeket -, a Vasutas Társadalombiztosítási Igazgatóság és az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Országos Orvosszakértői Intézete jogi személyek.

75/1997. (VII. 18.) OGY határozat a megváltozott munkaképességűek és rokkantak társadalombiztosítási és szociális ellátó rendszerének átalakításáról
A társadalombiztosítási rendszer átalakításának folyamatában a szociális partnerek között létrejött társadalmi konszenzusnak megfelelően át kell alakítani a nyugdíjrendszer és az egészségbiztosítási rendszer reformjához kapcsolódva, annak folytatásaként a megváltozott munkaképességűeknek, illetőleg rokkantaknak járó ellátások jelenlegi rendszerét.
Annak érdekében, hogy az új rendszer már 1999. január 1-jétől működhessen, az Országgyűlés a következő határozatot hozza:
1. A megváltozott munkaképességűeknek, illetőleg rokkantaknak járó ellátások átalakításának célja az, hogy
a) az egészségi állapothoz, a munkavégző képességhez jobban igazodó rendszer működjön,
b) tegye lehetővé, ösztönözze az egyén foglalkozási rehabilitációját és teremtse meg a visszatérés feltételeit a munka világába,
c) összehangoltan kezelje a megváltozott munkaképességűek komplex egészségügyi, foglalkoztatási és szociális problémáit,
d) csökkentse az ezzel együtt járó társadalmi terheket.
2. Ki kell dolgozni a megváltozott munkaképesség értékelésének új minősítési elveit, melyek alapján az egyén egészségi állapotát, elveszett és megmaradt munkavégző képességét az általa ellátható munkakörök követelményei, valamint képzettsége szakmai gyakorlata, életkora alapján meghatározható rehabilitálhatósága szempontjából lehet minősíteni.
Ehhez
a) meg kell határozni a megváltozott munkaképesség új minősítési szabályait,
b) ki kell alakítani a munkaképesség-csökkenés mértékét és egyben a rehabilitálhatóságot is értékelni képes orvosszakértői szervezetet,
c) meg kell alkotni az orvosszakértői eljárás új szabályait.
3. Az új rendszerben rokkantsági nyugdíjban a teljesen munkaképtelen és a foglalkoztatáspolitikai szempontból nem rehabilitálható személyek részesüljenek. Ennek megfelelően kell kialakítani az új nyugdíjrendszerben a rokkantsági nyugdíjra való jogosultság feltételeit (rokkantság fogalma, szolgálati idő), valamint a rokkantsági nyugellátások mértékét.
4. A megváltozott munkaképességűek új ellátó rendszerében lehetőség szerint minden rehabilitálható személynek meg kell adni a segítséget az állapotához szükséges foglalkozási rehabilitációhoz.
Ehhez ki kell építeni
a) a foglalkozási rehabilitáció speciális intézményrendszerét,
b) a megváltozott munkaképességet kezelő aktív foglalkozáspolitikai eszközöket,
c) a megváltozott munkaképességűek foglalkoztatását elősegítő munkaadói ösztönzőket.
5. A kiesett jövedelmet pótló és a megmaradt munkaképesség hasznosításával elérhető jövedelmet kiegészítő ellátásokat oly módon kell meghatározni, hogy azok az ellátó rendszerek összehangolásával a védelem és a biztonság különböző szintjeit nyújtsák az egyéneknek.
Ennek megfelelően a megváltozott munkaképességűek és rokkantak új ellátó rendszere az alábbi elemekből épüljön fel:
a) a társadalombiztosítási nyugdíjrendszer rokkantsági nyugdíjakat garantáljon a 3. pontban meghatározottak szerint;
b) a kötelező egészségbiztosítás keretében járulékfizetéssel megalapozott, a megváltozott, de rehabilitálható munkaképességhez kapcsolódó járadékszerű ellátások jelenjenek meg, melyek feltételeikben és mértékükben az egészségi állapothoz, a rehabilitálhatósághoz, a szolgálati időhöz és a kiesett, de legfeljebb a járulékfizetés alapjául szolgáló jövedelemhez igazodnak;
c) a munkanélküli biztosítás keretében a Munkaerőpiaci Alap nyújtson jövedelemkiegészítő ellátást a rehabilitáció időszakára, ha a megváltozott munkaképességű személy korábbi munkaviszonya megszűnt és korábbi munkakörében egészségi állapota miatt nem foglalkoztatható;
d) a szociális ellátások között jelenjenek meg a megváltozott munkaképességet figyelembe vevő, rászorultsági elemet is tartalmazó ellátások. Emellett ki kell dolgozni a fogyatékkal élők esélyegyenlőségét biztosító speciális támogatási rendszert is.
6. Az 5. pontban foglalt feladatmegosztásnak megfelelően kell kialakítani és megosztani a teherviselést a központi és helyi önkormányzati költségvetések, a nyugdíjbiztosítási, az egészségbiztosítási és a munkaerőpiaci források között, amit érvényesíteni kell a források és kiadások megtervezésénél.
7. Az Országgyűlés felkéri a Kormányt, hogy a szociális partnerekkel és a társadalombiztosítási önkormányzatokkal egyeztetve készítsen ütemtervet a határozatban foglalt feladatok megvalósítására olyan határidőkkel, hogy az új rendszer bevezetéséhez szükséges törvénymódosításokat és szervezeti, intézményi feltételeket is figyelembe véve, a foglalkozási rehabilitáció és az ellátások új rendszere legkésőbb 1998. március végéig kihirdetésre és 1999. január 1-jétől bevezetésre kerülhessen.