Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 1407/2002. sz. ügyben

Előadó: dr. Haraszti Katalin
Az eljárás megindulása
Egy nappali tagozatos főiskolai hallgató (a továbbiakban: panaszos) azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert sérelmezte, hogy a Külügyminisztérium Konzuli Főosztálya semmit nem tett annak érdekében, hogy a Finnországban élő édesapjától a Magyarországon jogerősen megítélt havi 20 ezer forint tartásdíjat behajtsa.

A megállapított tényállás
A panaszos ügyének állásáról az országgyűlési biztos két alkalommal, először 2002. július 2-án, majd 2004. májusában tájékozódott az Igazságügyi Misztériumnál, illetve a Külügyminisztériumnál. Az említett minisztériumok által rendelkezésre bocsátott adatok szerint a panaszos édesanyja először 1993. december 22-én a Pesti Központi Kerületi Bíróságon kérelmezte a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának, mint átvevő intézménynek a segítségét az említett bíróság 23.P.113.339/1989/18. számú, gyermektartásdíjat (a továbbiakban: tartásdíj) megállapító ítéletének finnországi elismerése és végrehajtása érdekében. Az ítélet a tartásdíj összegét 1989. július 1-jétől 1990. október 31-ig havi 4 ezer, 1990. november 1-től, pedig havi 3 ezer forintban állapította meg. Az ítélet szerint az apa fizetési hátraléka 48 ezer forint volt. A kérelmet, annak finn nyelvre fordítását követően az Igazságügyi Minisztérium – mint a Magyar Köztársaság átvevő intézménye – továbbította a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának. A finn hatóságok előtt az apa azzal védekezett, hogy ő a kötelezettségeit oly módon teljesíti, hogy Magyarországon élő szülein keresztül rendszeresen fizeti a tartásdíjat.
Miután a panaszos nagyszülei által fizetett összeg a bíróság által megállapított tartásdíjnál kevesebb volt, az Igazságügyi Minisztérium - a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának tájékoztatására válaszolva - továbbra is kérte, hogy a finn hatóságok járjanak el a magyar bíróság ítéletének elismerése, illetve a gyermektartásdíj meg nem fizetett részének behajtása érdekében.
A megkeresés átvételét követően a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma kérte, hogy az Igazságügyi Minisztérium a jogerős bírósági ítélet és annak finn nyelvű fordítását, továbbá a keresetlevélnek a panaszos apja - mint alperes - részére történő kézbesítését igazoló tértivevényt küldje meg számára. Válaszában az Igazságügyi Minisztérium jelezte, hogy az ítéletet és annak finn nyelvű fordítását korábban, már a kérelemmel együtt továbbították. A térivevény megküldését illetően az Igazságügyi Minisztérium felhívta a finn partner figyelmét arra, hogy annak előterjesztése a gyermektartási kötelezettség tárgyában hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról Hágában, 1958. április 15-én aláírt egyezmény 4. cikk 3. pontja értelmében csak mulasztási ítélet esetén szükséges. Miután a Finnországban élő apa meghatalmazottja útján részt vett az eljárásban, így az ügyre vonatkozó bírósági döntés nem mulasztási ítélet.
1997. október 8-án a panaszos édesanyja új kérelmet terjesztett elő, amelyben azt kérte, hogy - a jogerős ítélet elismerése és végrehajtása mellett – a magyar bíróság által megállapított havi 3 ezer forint tartásdíjat a finn bíróság 1997. január 1-jétől kezdődően 35 ezer forintra emelje. Erre a megkeresésre válaszolva a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma 1998. január 15-én azt javasolta, hogy a panaszos édesanyja a tartásdíj felemelése iránt a magyar bíróság előtt indítson eljárást, hiszen a gyermek szokásos tartózkodási helye szerinti állam bírósága több információval rendelkezik a gyermek valódi szükségleteit illetően.
A válasz megérkezését követően az Igazságügyi Minisztérium ismételten kérte, hogy a finn bíróság folytassa le a tartásdíj felemelése iránti eljárást, ugyanis a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma által javasolt megoldást hosszadalmasnak tartotta. A magyar polgári peres eljárásban – amennyiben nincs magyarországi meghatalmazottja – valamennyi releváns iratot a Finnországban élő alperesnek kell kézbesíteni, ami az eljárás jelentős elhúzódását eredményezi. További késedelemmel járna, hogy a magyar bíróság ítéletének jogerőre emelkedését követően újabb eljárást kell indítani az ítélet finnországi elismerése és végrehajtása érdekében, ami több évig is elhúzódhat. A tartásdíj felemelését kimondó finnországi ítélet azonban közvetlenül végrehajtható. Erre a megkeresésre a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma nem válaszolt.
A Helsinki Fellebbviteli Bíróság 1998. április 9-én hozott ítéletében a Pesti Központi Kerületi Bíróság tartásdíjat megállapító jogerős ítéletét elismerte és végrehajthatóvá nyilvánította.  Ítéletében egy hazai jogszabályra hivatkozva, a finn bíróság úgy határozott, hogy csak az 1989. október 1-jét követően esedékessé vált - havi 3 ezer forint összegű - tartásdíjat lehet behajtani, ami a panaszos édesanyja számára 6 ezer forint veszteséget okozott volna. A panaszos édesanyjának kérésére azonban az Igazságügyi Minisztérium kezdeményezte, hogy a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma fellebbezzen a határozat ellen. A fellebbezés indokaként a magyar fél arra hivatkozott, hogy Finnország nemzetközi szerződésben vállalt kötelezettséget arra, hogy a belső jogában ilyen korlátozásokat nem fog alkalmazni. 
A Finn Köztársaság Legfelsőbb Bírósága 1999. január 15-én kelt határozatában a fellebbezésnek helyt adott, vagyis a Pesti Központi Kerületi Bíróság tartásdíjat megállapító ítélete végrehajthatóvá vált. Az Igazságügyi Minisztérium információi szerint a panaszos édesapja a Finnországban is elismert havi 3 ezer forint tartásdíj fizetési kötelezettségét folyamatosan teljesítette.
Miután Igazságügyi Minisztérium kezdeményezése ellenére a tartásdíj felemelése iránt Finnországban nem indult eljárás, a panaszos édesanyja a Pesti Központi Kerületi Bíróságon kérte a tartásdíj felemelését. A Pesti Központi Kerületi Bíróság 1998. február 19-én hozott 23.P.112227/1996/13. számú, első fokú, előzetesen végrehajtható ítéletében az addigi 3 ezer forint összegű tartásdíjat 1996. június 1-től kezdődően 25 ezer forintra emelte, a panaszos édesapját terhelő, 1996. június 1-től 1998. február 28-ig terjedő hátralék összegét, pedig 462 ezer forintban állapította meg. Az újabb ítélet finn nyelvre fordíttatását és a szükséges mellékletek beszerzését követően az Igazságügyi Minisztérium ismételten a Finn Köztársaság Külügyminisztériumához fordult és kérte, hogy intézkedjen a még nem jogerős, de előzetesen végrehajtható ítélet elismerése és a tartásdíj behajtása érdekében. A megkeresésre a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma azt válaszolta, hogy azt azért nem terjesztette a finn bíróság elé, mert majd csak a jogerős ítélet elismerése és végrehajtása ügyében fognak eljárni.
A Fővárosi Bíróság, mint másodfokú bíróság az első fokú ítéletet megváltoztatta és a tartásdíj összegét 1998. január 1-jétől havi 20 ezer forintban, a panaszos édesapját terhelő, 1996. június 1-től 1999. november 30-ig terjedő hátralék összegét, pedig 676 ezer forintban állapította meg. Az Igazságügyi Minisztérium a már jogerős ítélet, és annak finn nyelvű fordítását a szükséges mellékletekkel együtt az elismertetés, illetve a tartásdíj behajtása érdekében, 2000. október 5-én továbbította a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának.
A Finn Köztársaság Külügyminisztériuma 2001. március 23-án tájékoztatta az Igazságügyi Minisztériumot, hogy a panaszos édesapja az ítélettel „nem elégedett”, illetve azt nem tartja méltányosnak, továbbá kijelentette, hogy részletekben szeretne teljesíteni. A panaszos édesanyja a részletfizetési ajánlatot visszautasította, továbbá jelezte, hogy a késedelmi kamatra is igényt tart.
2001. április 20-án a panaszos édesanyja levélben a Magyar Köztársaság Külügyminisztériuma Konzuli Főosztályának (a továbbiakban: Konzuli Főosztály) segítségét kérte a Fővárosi Bíróságnak a tartásdíj felemelése tárgyában hozott jogerős ítélete végrehajtásának előmozdítása érdekében, azaz – saját értelmezése szerint – „konzuli védelemért” folyamodott. A Konzuli Főosztály az Igazságügyi Minisztériummal történő konzultációt követően hazánk Helsinkiben működő külképviseletén keresztül kérte a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának közbenjárását az ítélet mielőbbi végrehajtása érdekében. Erről a Konzuli Főosztály 2001. május 25-én értesítette a panaszos édesanyját.
A magyar konzul eljárásának eredményeként a finn fél közölte, hogy a felemelt összegű tartásdíj végrehajtása két módon lehetséges. Az egyik, a felgyülemlett tartozás kifizetése és az ügy lezárása. A másik, feltéve, hogy az anya nemcsak visszamenőlegesen, hanem a jövőben is igényt tart a tartásdíjra, akkor az ügy eszerinti folytatása. A Konzuli Főosztály szóbeli megkeresésére a panaszos az utóbbi megoldást választotta, amiről értesítették a Finn Köztársaság Külügyminisztériumát.
A panaszos édesanyja 2001-ben két alkalommal, augusztus 4-én és szeptember 8-án levélben sürgette ügyének intézését a Konzuli Főosztályon. A panaszos édesanyjának soron kívüli tájékoztatása érdekében a Konzuli Főosztály arra utasította a Helsinkiben működő magyar konzult, hogy az eljárásról, illetve a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának az üggyel kapcsolatos álláspontjáról jelentsen.  2001. október 2-án kelt levelében a Konzuli Főosztály tájékoztatta a panaszos édesanyját, hogy a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma konzuli részlegének vezetője ígéretet tett arra, hogy minden, az ítélet végrehajtása érdekében szükséges intézkedést megtesz. A Finn Köztársaság Külügyminisztériuma tudomásul vette, hogy a panaszos édesanyja a jövőben is igényt tart a tartásdíjra, azonban felhívták a figyelmét arra, hogy „ez a nyilatkozat érdemben nem befolyásolja a már jogerős magyar ítélet végrehajtására irányuló finnországi eljárást, ugyanakkor fontos lehet a jövőbeni tartás szempontjából”. A Konzuli Főosztály tájékoztatta a panaszos édesanyját, hogy „a konzuli szolgálatnak nincs hatásköre az ügyben konkrét beadványok önálló benyújtására, illetőleg általános jogi képviselet ellátására”. Miután a tartásdíj végrehajtása érdekében a vonatkozó nemzetközi szerződés szerinti eljárást az Igazságügyi Minisztérium már megindította, a Külügyminisztériumnak mindössze arra volt lehetősége, hogy a finn hatóságok előtt folyamatban lévő eljárás felgyorsítása érdekében közbenjárjon. Végül a Konzuli Főosztály azt javasolta, hogy a panaszos édesanyja „az eljárás részleteiről tájékozódjék a magyar Igazságügyi Minisztériumnál is, annál is inkább, mert nem kizárt, hogy a finn igazságügyi hatóságok közvetlenül őket értesítik az ügy fejleményeiről”.
Az időközbeni sürgető levelekre válaszolva a Finn Köztársaság Külügyminisztériuma 2001. november 9-én tájékoztatta az Igazságügyi Minisztériumot, hogy 2001. nyarán megkíséreltek egyezséget létrehozni a felek között. Miután az egyezség nem jött létre, a magyar bíróságnak tartásdíj felemeléséről szóló határozatát a Helsinki Fellebbviteli Bíróság elé terjesztik annak eldöntésére, hogy az Finnországban elismerhető és végrehajtható-e. A Finn Köztársaság Külügyminisztériuma ugyanakkor azt állította, hogy ők mindössze az 1998. február 19-én kelt, a tartásdíj felemeléséről szóló határozatát kapták meg. Válaszában az Igazságügyi Minisztérium jelezte, hogy a 2000. október 5-én kelt leveléhez már csatolta a másodfokú bírósági ítéletet, annak finn nyelvű fordításával együtt, és ismételten megküldték az egész iratcsomag másolatát, illetve a panaszos édesanyjának kamatigényéről is tájékoztatták a finn hatóságot.
A Finn Köztársaság Külügyminisztériuma 2002. január 3-án kelt levelében tájékoztatta az Igazságügyi Minisztériumot, hogy az ügy iratait továbbították a Helsinki Fellebbviteli Bírósághoz. Az eljárás során a panaszos édesapja 2002. áprilisában észrevételeket nyújtott be a Helsinki Fellebbviteli Bírósághoz, amelyben egyrészt az apaságának tényét vitatta, továbbá azt állította, hogy Magyarországon nincs lehetőség DNS vizsgálatra; másrészt arra hivatkozott, hogy a tartásdíj felemelése iránti eljárásban a magyar bíróság szorult anyagi helyzetét nem vette figyelembe. A panaszos sérelmezte, hogy a tartásdíj felemelésének indoka az egészségügyi és iskoláztatási költségek emelkedése volt, miközben Magyarországon 18 éves korig mindkettő ingyenes. A finn jog értelmében a panaszos édesanyjának jogában állt reagálni az édesapja észrevételeire, amelynek – az Igazságügyi Minisztérium közreműködésével – a Helsinki Fellebbviteli Bíróság által megszabott határidőn belül eleget tett. A panaszos édesanyjának észrevételeit, amelyhez az Igazságügyi Minisztérium az eljáró bírósághoz címzett, a DNS vizsgálat magyarországi elvégzésének körülményeiről szóló tájékoztatót is csatolt, az Igazságügyi Minisztérium továbbította Finnországba. 2003. február 26-án a Helsinki Fellebbviteli Bíróság a Fővárosi Bíróság tartásdíj felemeléséről szóló határozatát végrehajthatónak nyilvánította azzal, hogy a panaszos édesapjának tartásdíj fizetési kötelezettsége addig tart, ameddig a panaszos első diplomáját nem szerzi meg, kivéve, ha 21 életévét már korábban betölti, vagy házasságot köt.
A panaszos édesanyja - az Igazságügyi Minisztérium közreműködésével – fellebbezést nyújtott be a finn Legfelsőbb Bírósághoz, amelyben kérte, hogy a panaszos 21 éves korát követően is hajtsák be a tartásdíjat figyelemmel arra, hogy a magyar családjogi törvény szerint a nagykorú gyermek mindaddig jogosult a gyermektartásra, ameddig arra a szükséges tanulmányai érdekében rászorul. Később kiderült, a Helsinki Fellebbviteli Bíróság döntése ellen a panaszos édesapja is fellebbezést nyújtott be, amelyben – lényegében – megismételte az elsőfokú eljárásban már kifejtett álláspontját. A panaszos édesanyja - az Igazságügyi Minisztérium közreműködésével – ismételten eljutatta az édesapja fellebbezésében kifejtett álláspontjával kapcsolatos észrevételeit a finn Legfelsőbb Bírósághoz.
A finn Legfelsőbb Bíróság 2003. december 5-én kelt határozatában a felek fellebbezését elutasította, és a Helsinki Fellebbviteli Bíróság elsőfokú határozatát helyben hagyta. A finn nyelven megküldött határozat releváns részeit az Igazságügyi Minisztérium magyarra fordíttatta. Miután a rendelkezésre álló iratok indokolást nem tartalmaztak, az Igazságügyi Minisztérium rövid úton kapcsolatba lépett a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának az ügyben eljáró munkatársával, aki közölte, hogy a finn Legfelsőbb Bíróság a feljebbviteli eljárásban hozott határozatait általában nem indokolja. A finn ügyintéző közölte azt is, hogy a tartásdíj fizetéséről szóló külföldi határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló finn törvény értelmében végrehajtásra csak a gyermek 21. életévének betöltéséig vagy házasságkötésének időpontjáig van lehetőség.
A finn Legfelsőbb Bíróság határozata jogerőre emelkedett, így a tartásdíj felemeléséről szóló ítélet végrehajtásának jogi akadálya nincsen. 

A vizsgált alkotmányos jogok
7. § (1) A Magyar Köztársaság jogrendszere elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait, biztosítja továbbá a nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangját.
67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.
69. § (3) Minden magyar állampolgár jogosult arra, hogy törvényes külföldi tartózkodásának ideje alatt a Magyar Köztársaság védelmét élvezze.

Az alkalmazott jogszabályok
A gyermektartási kötelezettség tárgyában hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, Hágában, 1958. április 15-én aláírt egyezmény kihirdetéséről szóló 1965. évi 7. törvényerejű rendelet
1. Cikk
Az Egyezmény célja a szerződő államokban olyan határozatok kölcsönös elismerésének és végrehajtásának biztosítása, amelyeket nemzetközi vagy belföldi jellegű kérelem folytán törvényes és nem törvényes származású vagy örökbefogadott, nem házas, 21 éven aluli gyermek tartási igénye tekintetében hoztak.
Ha a határozat a tartási kötelezettségen kívül más kérdésekről is rendelkezik, az Egyezmény hatálya csak a tartási kötelezettségre korlátozódik.
Az Egyezményt az oldalági rokonok közötti tartási ügyekben hozott határozatokra nem lehet alkalmazni.

2. Cikk
Valamely szerződő államban tartási ügyben hozott határozatot a többi szerződő állam érdemi vizsgálat nélkül elismeri és végrehajtja, ha
1. a határozatot hozó hatóság az Egyezmény szerint a határozathozatalra illetékes volt,
2. az alperest a határozatot hozó hatóság államának joga szerint szabályszerűen megidézték vagy az alperes szabályszerűen képviselve volt;
mindazonáltal mulasztási ítélet esetén az elismerést és végrehajtást meg lehet tagadni, ha az eset körülményei alapján a végrehajtást elrendelő hatóság megítélése szerint a mulasztó fél hibáján kívül nem szerzett tudomást az eljárásról, vagy nem tudott abban védekezni,
3. a határozat jogerős abban az államban, ahol azt hozták;
mindazonáltal az előzetesen végrehajtható határozatokat és ideiglenes intézkedéseket - még akkor is, ha jogorvoslattal megtámadhatók - a végrehajtást elrendelő hatóság végrehajthatónak nyilvánítja, ha hasonló határozatot lehet hozni és azt végre lehet hajtani ennek a hatóságnak az államában,
4. a határozat nincsen ellentétben ugyanazon igény tekintetében, ugyanazon felek között abban az államban hozott határozattal, ahol a határozatnak érvényt kívánnak szerezni;
az elismerést és végrehajtást meg lehet tagadni, ha a határozat kihirdetése előtt perfüggőség állt fenn abban az államban, ahol a határozatnak érvényt kívánnak szerezni,
5. a határozat nyilvánvalóan nem összeegyeztethetetlen annak az államnak a közrendjével, ahol a határozatnak érvényt kívánnak szerezni.

3. Cikk
Az Egyezmény értelmében tartási ügyekben határozatok hozatalára az alábbi hatóságok illetékesek:
1. annak az államnak a hatósága, amelynek területén az eljárás megindításakor tartásra köteles személynek szokásos tartózkodási helye volt;
2. annak az államnak a hatósága, amelynek területén a tartásra jogosultnak az eljárás megindításakor szokásos tartózkodási helye volt;
3. az a hatóság, amely illetékességének a tartásra köteles személy kifejezetten vagy az által vetette magát alá, hogy érdemben nyilatkozott, anélkül, hogy az illetékességet kifogásolta volna. 

3. § (1) E törvényerejű rendelet kihirdetése napján lép hatályba, rendelkezéseit azonban 1964. december 19. napjától kell alkalmazni.
(2) Az egyezmény végrehajtásáról az igazságügyminiszter gondoskodik.

A tartásdíj külföldön való behajtása tárgyában, New Yorkban, 1956. évi június hó 20. napján kelt nemzetközi egyezmény kihirdetéséről szóló 1957. évi 53. törvényerejű rendelet
1. A jelen Egyezménynek az a célja, hogy megkönnyítse az olyan tartásdíj behajtását, amelyre nézve a Szerződő Felek egyikének területén tartózkodó valamely személy (a továbbiakban: hitelező) igényt támaszt más olyan személlyel (a továbbiakban: adós) szemben, aki valamely másik Szerződő Fél joghatóságának van alávetve. Ennek a célnak az elérése érdekében megfelelő hatóságok (a továbbiakban: áttevő hatóság és átvevő intézmény) működnek.
2. A jelen Egyezményben nyújtott jogvédő eszközök kiegészítik, nempedig helyettesítik a hazai vagy nemzetközi jog által adott egyéb jogvédő eszközöket.

2. Cikk
A hatóságok kijelölése
1. Minden Szerződő Fél a megerősítésről vagy csatlakozásról szóló okmány letétbehelyezésével egyidejűleg - egy vagy több bírói vagy igazgatási hatóságot jelöl ki, amely a Fél területén áttevő hatóságként működik.
2. Minden Szerződő Fél - a megerősítésről vagy csatlakozásról szóló okmány letétbehelyezésével egyidejűleg - közjogi vagy magánjellegű testületet jelöl ki, amely a Fél területén átvevő intézményként működik.
3. Minden Szerződő Fél haladék nélkül közli az Egyesült Nemzetek Főtitkárával az 1. és 2. bekezdés értelmében történt kijelölést, úgyszintén annak minden módosítását.
4. Minden áttevő hatóság és átvevő intézmény közvetlenül érintkezhetik a többi Szerződő Fél áttevő hatóságával és átvevő intézményével.

3. § (1) Az 1. és 2. §-okban említett nemzetközi egyezmény a Magyar Népköztársaságra nézve az 1957. évi augusztus hó 23. napján lép hatályba.
(2) Az Egyezmény végrehajtásáról - az oktatási miniszterrel és a pénzügyminiszterrel egyetértésben - az igazságügyminiszter gondoskodik.

A vizsgálat megállapításai
Az Alkotmány 32/B. § (1) bekezdése, illetve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdésére figyelemmel az országgyűlési biztosok csak a Magyar Köztársaság hatóságainak eljárását vizsgálhatják. Az említett okból az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyetteseként - hatáskör hiányában - nem volt lehetőségem arra, hogy a Finn Köztársaság Külügyminisztériumának munkatársaitól az általuk lefolytatott eljárásról magyarázatot kérjek, a keletkezett iratokba betekintsen, továbbá az eljáró hatóságok jogalkalmazó tevékenységét bármilyen módon vizsgáljam.
A gyermektartási kötelezettség tárgyában hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, Hágában, 1958. április 15-én aláírt egyezmény kihirdetéséről szóló 1965. évi 7. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: hágai egyezmény) aláírásával a részes államok - köztük Magyarország és a Finn Köztársaság is - kötelezettséget vállaltak arra, hogy a 2. Cikkben felsorolt feltételek fennállása esetén valamely részes államban a gyermektartási igények tárgyában hozott határozatokat elismerik és végrehajtják. Magyarországon az egyezmény végrehajtásáról az igazságügy-miniszter gondoskodik. 
A tartásdíj külföldön való behajtása tárgyában, New Yorkban, 1956. évi június hó 20. napján kelt nemzetközi egyezmény kihirdetéséről szóló 1957. évi 53. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: New York-i egyezmény) 2. Cikk alapján a részes államok – így Magyarország és a Finn Köztársaság is – köteles átvevő hatóságot, illetve átvevő intézményt kijelölni, amelyek segítik a tartásdíjra jogosult személy igényének a másik részes államban történő érvényesítését. A New York-i egyezmény 6. cikke alapján az átvevő intézmény a hitelező - vagyis a tartásdíjra jogosult személy – által adott meghatalmazás keretei között minden szükséges és indokolt lépést megtesz a tartásdíj behajtása végett. A New York-i egyezmény alapján kijelölt hatóságok közreműködnek a tartás tárgyában született bírósági határozatoknak külföldön, a hágai egyezmény szerinti elismerésére és végrehajtására irányuló eljárás megindításában, valamint a tartásdíjra jogosult személy megfelelő képviseletének biztosításában. Tehát a New York-i egyezmény alkalmazása esetén nem a tartásdíjra jogosult személynek kell a külföldi eljárást megindítania és abban közvetlenül részt vennie, hanem ehhez a részes államok átvevő hatóságának, illetve átvevő intézményének segítségét kérheti. A Magyar Köztársaság átvevő hatósága az Igazságügyi Minisztérium, míg a Finn Köztársaságban ezeket a teendőket, a Külügyminisztérium végzi.
Az 1982. évi 25. törvényerejű rendelettel kihirdetett magyar-finn jogsegélyszerződés 1. cikkének (2) bekezdése értelmében a magyar állampolgárok szabadon és akadálytalanul fordulhatnak a finn hatóságokhoz, ott ugyanolyan feltételekkel jelenhetnek meg, terjeszthetnek elő indítványokat és indíthatnak eljárásokat, mint a finn állampolgárok. Az idézett jogszabályi rendelkezés következtében a tartásra jogosult személy nem köteles a New York-i egyezményben biztosított jogvédő eszközökkel élni, vagyis az átvevő hatóságok segítségét kérni. Az érintett személynek lehetősége van arra is, hogy akár egy jogerős bírósági határozatnak a hágai egyezmény szerinti elismerése és végrehajtása, akár a tartásdíj megállapítása iránt - személyesen vagy meghatalmazottja útján - külföldön maga indítsa meg az eljárást.
Abban az esetben azonban, ha a jogosult - így például a panaszos édesanyja – úgy dönt, hogy a tartás tárgyában született bírósági határozat elismerése és végrehajtása tárgyában az átvevő hatóságok segítségét kéri, akkor azok a New York-i egyezmény, illetve a magyarországi végrehajtásáról szóló 9/1957. (IX. 13.) IM. rendelet szabályai (a továbbiakban: IM. rendelet)  szerint kötelesek eljárni. Az IM. rendelet 2. § (1) bekezdése értelmében az a Magyarországon lakó vagy tartózkodó személy, aki tartásdíjra igényjogosult valamely egyezményes államban lakó vagy tartózkodó személlyel szemben, követelt tartásdíjának külföldi bíróság útján történő érvényesítésére és behajtására irányuló kérelmét bármelyik magyar helyi bíróságnál előterjesztheti. A helyi bíróság a jegyzőkönyvbe foglalt kérelmet, valamint az ahhoz csatolt iratokat az Igazságügyi Minisztériumhoz terjeszti fel. Figyelemmel arra, hogy az 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdésére, illetve az említett törvény 29. § (2) bekezdésének e) pontjára a figyelemmel az országgyűlési biztosok a bíróságok tevékenységét – hatáskör hiányában – nem vizsgálhatják, így csak az Igazságügy-minisztérium, illetve a Konzuli Főosztály eljárását vizsgáltam.
Az Igazságügy-minisztérium, ha a kérelmet mellékleteivel együtt alakilag és tartalmilag megfelelőnek találja, azokat először lefordítás céljából az Országos Fordító és Fordításhitelesítő Irodához, majd - az idegen nyelvű iratokat - közvetlenül a külföldi átvevő intézményhez továbbítja. Az említett módon járt el az Igazságügy-minisztérium minden alkalommal, amikor a panaszos édesanyja új kérelmet terjesztett elő, illetve az apa Finnországban előterjesztett indítványaira reagált. A vizsgálat során rendelkezésemre álló iratok alapján az Igazságügyi Minisztérium eljárása során alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
Az Alkotmány 69. § (3) bekezdése értelmében minden magyar állampolgár jogosult arra, hogy törvényes külföldi tartózkodásának ideje alatt a Magyar Köztársaság védelmét élvezze. Az említett alkotmányos jog érvényesítése céljából alkotta a Magyar Országgyűlés a konzuli védelemről szóló 2001. évi XLVI. törvényt. Kétségtelen, hogy a 2001. évi XLVI. törvény 13. § (1) bekezdése értelmében, ha „nemzetközi szerződés eltérően nem rendelkezik, a fogadó állam bírósága vagy más hatósága előtti eljárásban a konzuli tisztviselő fellép a magyar állampolgár képviseletében vagy intézkedést tesz a képviseletének biztosítására avégből, hogy e hatóságok ideiglenes intézkedést hozzanak a magyar állampolgár jogainak és érdekeinek megóvására, feltéve, hogy a magyar állampolgár távolléte miatt, vagy más elháríthatatlan okból nem képes jogait és érdekeit időben személyesen vagy meghatalmazottja útján érvényesíteni”. Miután a panaszos édesanyja a tartásdíj behajtása érdekében a New York-i egyezmény alkalmazása mellett döntött, illetve az említett egyezmény szerinti eljárást az Igazságügy-minisztériumnál már elindította, őt a konzuli tisztviselő sem a finn bíróság, sem más hatóság előtt – hatáskör hiányában - nem képviselhette. Az említett körülményről a Konzuli Főosztály több alkalommal is tájékoztatta a panaszos édesanyját. A rendelkezésemre álló információk alapján a Külügyminisztérium eljárása során alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
Az Igazságügyi Minisztérium tájékoztatása szerint a finn Legfelsőbb Bíróság 2003. december 5-én a felek fellebbezését elutasította és a Helsinki Fellebbviteli Bíróság elsőfokú határozatát helybenhagyta. Az említett döntés eredményeként a Fővárosi Bíróság által megállapított tartásdíj finnországi végrehajtásának jogi akadálya nincs. A Hágai Egyezmény 1.Cikkének rendelkezésére figyelemmel a tartásdíj végrehajtására a panaszos házasságkötéséig, de legfeljebb 21. életévének betöltéséig van lehetőség. A továbbiakban a végrehajtás eredményessége nem a magyar, illetve a finn központi hatóságok erőfeszítésein, hanem azon múlik, hogy az apa – a finn végrehajtási jogszabályok szerint – végrehajtható jövedelemmel vagy vagyonnal rendelkezik-e.

Budapest, 2004. november 25.

Takács Albert sk.