Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
JELENTÉSE
			Ügyszám:OBH 2783/2001.
									  Előadó: dr.Kiss László

Az eljárás megindulása:
A panaszos sérelmezte, hogy előzetes letartóztatásba helyezett fiatalkorú gyermekét a Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézetben felnőttek közé helyezték, a zárkatársai bántalmazták, illetve fajtalanságra kényszerítették. Panaszolta az emiatt tett feljelentés alapján folytatott nyomozás elhúzódását is.
	 A panasz alapján  az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese az 1993. évi LIX. tv. (Obtv.) 17. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendelt el.

Érintett alkotmányos jog: 
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § (1) bek.) 
Emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § (1)bek.)

Alkalmazott jogszabályok:
1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
53. § (2) A sértett
a) a nyomozás során e törvényben meghatározott esetekben, a bírósági eljárásban - ha e törvény másként nem rendelkezik - bármely eljárási cselekménynél jelen lehet,
b) az őt érintő iratokat a nyomozás befejezését követően megtekintheti,
c) az eljárás minden szakaszában indítványokat és észrevételeket tehet, a hatóságtól büntetőeljárási jogairól és kötelezettségeiről felvilágosítást kérhet,
58. § (1) A sértett és az egyéb érdekelt a jogait képviselője útján is gyakorolhatja.
(2) Az (1) bekezdésben felsoroltakat képviselheti
a) ügyvéd, meghatalmazás alapján;
b) törvényes képviselő és meghatalmazás alapján nagykorú hozzátartozó;

302. § (1) Fiatalkorú előzetes letartóztatásának a 92. § (1) bekezdésében megállapított okok esetében is csak akkor van helye, ha ez a bűncselekmény különös tárgyi súlya folytán szükséges.
(2) A fiatalkorú előzetes letartóztatását
a) javítóintézetben,
b) büntetés-végrehajtási intézetben vagy rendőrségi fogdában
kell végrehajtani.
(3) A bíróság dönt arról, hogy az előzetes letartóztatást - a fiatalkorú személyiségére vagy a terhére rótt bűncselekmény jellegére tekintettel - hol kell végrehajtani.
(6) Az előzetes letartóztatás foganatosítása során a fiatalkorúakat a felnőttkorúaktól el kell különíteni.

1979. évi 11. törvényerejű rendelet a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról
119. § (2) Az előzetesen letartóztatott fiatalkorúakat a felnőttektől el kell különíteni.

1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről
11. § (4) A személyi állomány tagja köteles megakadályozni, hogy a fogvatartottak egymást bántalmazzák, sanyargassák, vagy egyéb, az emberi méltóságot sértő magatartást tanúsítsanak.
17. § (2) Kényszerítő eszköz alkalmazható azzal a személlyel szemben, aki
a) a bv. szerv által fogvatartott személy életét, testi épségét, személyes szabadságát vagy a fogvatartás biztonságát sérti, illetve veszélyezteti;

1991. évi LXIV. törvény a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről
37. cikk
Az Egyezményben részes államok gondoskodnak arról, hogy
b) gyermeket törvénytelenül vagy önkényesen ne fosszanak meg szabadságától. A gyermek őrizetben tartása vagy letartóztatása, vagy vele szemben szabadságvesztés-büntetés kiszabása a törvény értelmében csak végső eszközként legyen alkalmazható a lehető legrövidebb időtartammal;
c) a szabadságától megfosztott gyermekkel emberségesen és az emberi méltóságnak kijáró tisztelettel, életkorának megfelelő szükségleteinek figyelembevételével bánjanak. Különösképpen el kell különíteni a szabadságától megfosztott gyermeket a felnőttektől, kivéve, ha a gyermek mindenek felett álló érdekében ennek ellenkezője tűnik ajánlatosabbnak; a gyermeknek, rendkívüli körülményektől eltekintve, joga van levelezés és látogatások útján kapcsolatban maradni családjával;

6/1996. (VII. 12.) IM rendelet a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól
36. § (1) A fogvatartás biztonsága olyan állapot fenntartását jelenti, amelynél az intézetben tartózkodó személyek élete, testi épsége, személyes biztonsága, az intézetben lévő anyagi javak sértetlensége, illetve a büntetés-végrehajtási feladatok zavartalan ellátása a jogszabályi rendelkezéseknek megfelelően biztosított.
(2) A fogvatartás biztonságát jelentős mértékben sértő vagy veszélyeztető olyan események, amelyek jogszabályban meghatározott külön intézkedések bevezetését teszik szükségessé, rendkívüli eseménynek minősülnek.

Megállapított tényállás:
	A panaszos fiát - T.M. fiatalkorút - társtettesként elkövetett lopás vétsége miatt a Pesti Központi Kerületi Bíróság 1998. szeptember 18-án hozott végzésében próbára bocsátotta. T.M. a magatartási szabályokat megsértette. 1999. április 1-én lopás vétségének gyanúja miatt a rendőrség őrizetbe vette és a PKKB 1999. április 3-án  elrendelte az előzetes letartóztatását. A BRFK Gyorskocsi utcai fogdájában tartották fogva, ahonnan 1999. szeptember 10-én ideiglenes megőrzésre a Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézetbe szállították át.
	Befogadását követően a 304. sz. zárkában helyezték el, ahol vele egyidőben négy felnőtt és egy fiatalkorú fogvatartott volt. T.M. szeptember 12-én este a szolgálatban lévő felügyelőnek jelentette, hogy zárkatársai többször megverték, ruháit és különböző tárgyait elvették és mindannyian természet elleni fajtalanságra kényszerítették. A biztonsági tiszt a sértett zárkatársait azonnal kihallgatta, akik a cselekmények elkövetését részben beismerték, társaikra feltáró jellegű vallomást tettek és ezt saját kezűleg írott önvallomásaikban is tanúsították. A nyilatkozatok - összességükben - a sértett által elmondottakat teljes egészében megerősítették. Az Intézet orvosa által szeptember 12-én felvett látlelet részletesen rögzítette az elkövetők által okozott és testszerte látható sérüléseket. A cselekmények következtében a sértett 8 napon belül gyógyuló sérüléseket szenvedett. A vizsgálatot követően a fegyelmi jogkör gyakorlója az elkövetőkkel szemben különböző időtartamú magánelzárás fegyelmi büntetést szabott ki.
	A sértettet szeptember 20-án Tökölre, a Fiatalkorúak Büntetés-végrehajtási Intézetébe szállították, ahonnan szeptember 30-án szabadlábra helyezték.
	Az Intézet parancsnoka 1999. szeptember 14-én feljelentést tett az elkövetők ellen a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságán. A feljelentéshez mellékelte a sértett és az elkövetők írásbeli nyilatkozatait, illetve az orvosi látleletet.
	Az V. kerületi Rendőrkapitányság 1999. szeptember 20-án 3530/1999.bü. számon nyomozást rendelt el természet elleni erőszakos fajtalanság bűntette, kifosztás bűntette és aljas indokból elkövetett könnyű testi sértés bűntette alapos gyanúja miatt.
	A Budapesti Katonai Ügyészség 2001. április 11-én tájékoztatta a Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézet parancsnokát, hogy a Helsinki Bizottság Emberi Jogi Tanácsadó Irodája a Btk. 225. §-ba ütköző hivatali visszaélés büntette miatt feljelentést tett az Intézet állományába tartozó ismeretlen bv. alkalmazott ellen. Az ügyész feljelentés kiegészítést rendelt el, aminek a keretében kérdéseket intézett a parancsnokhoz. A körülmények tisztázását követően az Ügyészség B.XIII. 294/01. sz. határozatával Á.P. bv. törzszászlós ellen indított bűnügyben a nyomozást bűncselekmény hiányában megtagadta.
	Az ügyészség álláspontja szerint Á.P. bv. tzls. megszegte a fogvatartási szabályokat, amikor a fiatalkorú T.M.-et olyan zárkában helyezte el, ahol felnőttkorúak is voltak, azonban a kötelességszegés önmagában nem bűncselekmény, csak fegyelemsértés volt. Az ügyészség álláspontja szerint egyébként a sértett zárkatársai közül ketten betöltötték ugyan a 18. életévüket, de "azokat a bűncselekményeket, melyek miatt fogvatartásban voltak, még fiatalkorúként követték el, ezért a vonatkozó rendelkezések értelmében 21. életévük betöltéséig velük szemben a fiatalkorúakra vonatkozó szabályokat kell alkalmazni".
	A sértett édesanyja 2001. április 2-án a rendőrségi nyomozás elhúzódása miatt fordult panasszal az állampolgári jogok országgyűlési biztosához. 

A vizsgálat megállapításai:
	A büntetés-végrehajtás országos parancsnokától kapott tájékoztatás alapján a következőket állapítottam meg:
	1. A Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézetben 1999. szeptemberben a norma szerinti elhelyezhető létszámot jelentősen meghaladó számú letartóztatottat és elítéltet kellett fogva tartani. Az intézetben 379 fő helyezhető el, ezzel szemben szeptember 3-án 996, szeptember 9-én 887, szeptember 16-án 923 fő volt a fogvatartottak létszáma, a telítettség 260 % körül mozgott. Emiatt a fogvatartottak elkülönítésére vonatkozó szabályokat - így a fiatalkorúak és a felnőttek elkülönítését - nem tudták betartani. 
	A gyermek jogairól New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről szóló 1991. évi LXIV. törvény 37. Cikkének c) pontjában írt szabály szerint a szabadságától megfosztott fiatalkorúval emberségesen és az emberi méltóságnak kijáró tisztelettel, életkorának megfelelő szükségleteinek figyelembevételével kell bánni. Különösképpen el kell különíteni a szabadságától megfosztott fiatalkorút a felnőttektől, kivéve, ha a gyermek mindenek felett álló érdekében ennek ellenkezője tűnik ajánlatosabbnak. Az elkülönítési szabállyal áll összhangban a Be. 302. § (6) bekezdésében írt rendelkezés, valamint az 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 119. § (2) bekezdése.
	A fiatalkorúak védelmét szolgáló törvényi rendelkezésekből az következik, hogy 18 éven aluli személyt sem a rendőrségen, sem a büntetés-végrehajtási intézetekben nem lehet felnőttekkel közös zárkában fogvatartani, még abban az esetben sem, ha a felnőtt zárkatársak ellen a fiatalkorúakra vonatkozó eljárási szabályok miatt folyik büntetőeljárás. Az erre vonatkozó ügyészi vélemény csak a törvények kiterjesztő értelmezésével lehetne helytálló. A törvényi kötelezettségek megsértésére nem adhat felhatalmazást a büntetés-végrehajtási intézetekben hivatkozott un. "befogadási kényszer" sem.
	A büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény 11. § (4) bekezdése alapján a személyi állomány tagja köteles megakadályozni, hogy a fogvatartottak egymást bántalmazzák, sanyargassák, vagy egyéb, az emberi méltóságot sértő magatartást tanúsítsanak. Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése a Magyar Köztársaságban minden ember számára biztosítja az élethez és az emberi méltósághoz való jogot. Az Alkotmánynak ez a rendelkezése  nem csupán e jog megsértésétől való tartózkodás kötelezettségét jelenti, hanem azt is, hogy az emberi méltóság védelmét az adott társadalmi közegben tevékenyen is elő kell mozdítania. 
	A büntetés-végrehajtási intézetekben évente több esetben válik ismertté, hogy a fogvatartottakat a társaik bántalmazzák. A törvényben meghatározott kötelezettség teljesítése a személyi állománytól csak abban az esetben kérhető számon, ha a hasonló súlyosságú bántalmazás előfordulása esetén megvizsgálják a rendkívüli esemény bekövetkezéséhez vezető okokat. A vizsgálat alkalmas lehet a személyi felelősség megnyugtató kizárására, vagy megállapítására, vagy egyéb, a rendkívüli események megakadályozását, megelőzését szolgáló intézkedések megtételére. 	
	A büntetés-végrehajtás országos parancsnoka 2000. június 9-én kiadott 1-1/30/2000 (IK.Bv.Mell.6.) Opk. sz. utasításában rendelkezett az események jelentésének szabályozásáról. A fogvatartott által vagy ellene elkövetett bűncselekményeket a tudomásra jutást követően azonnal, de legkésőbb egy órán belül jelenteni kell az Országos Parancsnokságnak. A jelentési kötelezettség kiterjed az eseményt előidéző okokra és körülményekre, továbbá a személyi állomány tagjainak felelősségére is. Az esemény kiértékelését - jellegétől és súlyosságától függően - az adott intézmény teljes személyi állományával vagy annak közvetlenül érintett részével kell ismertetni. A kiértékelés keretében fel kell tárni a kiváltó okokat, az elkövetett hibákat, felelősöket és meg kell határozni a hasonló események megelőzését szolgáló intézkedéseket. Hasonló feladatokat írt elő a vizsgált ügy elkövetése idején hatályos országos parancsnoki intézkedés is. 	
	Az országos parancsnoktól kapott tájékoztatás nem tért ki arra, hogy az eseményt követően vizsgálták-e, hogy a sértett két napon át tartó sanyargatására miért nem figyelt fel az őrszemélyzet, az ügyészség nyomozást megtagadó határozatát követően pedig az időmúlás már nem tette lehetővé a fegyelmi felelősség vizsgálatát. 
 	A Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézetben - azzal, hogy a 16 éves T.M.-et olyan zárkában helyezték el, ahol nála jóval erősebb fizikumú, többségükben felnőtt fogvatartottak voltak, és a súlyos bántalmazások megakadályozása érdekében semmilyen megelőző intézkedést nem tettek - megsértették a fogvatartásra vonatkozó büntetés-végrehajtási és büntetőeljárási jogszabályokat, továbbá a fiatalkorúak védelmét szolgáló speciális rendelkezéseket. A jogszabályok által előírt elkülönítési kötelezettség figyelmen kívül hagyása sértette az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményét, továbbá az Alkotmány 54. § (1)bekezdésében meghatározott - az élethez és emberi méltósághoz való - alkotmányos joggal összefüggésben visszásságot okozott.

	2. Az V. kerületi Rendőrkapitányság vezetőjétől kapott tájékoztatás, illetve az ügyben keletkezett nyomozati iratok helyszíni vizsgálata alapján a következőket állapítottam meg:
	A sértett öt zárkatársával szemben 1999. szeptember 20-án elrendelt nyomozást 2000. február 4-én a Be. 139. § (1) bekezdés b) pontja alapján - mivel nem volt megállapítható a bűncselekmény elkövetése - megszüntették. Az indoklás szerint a sértett ismeretlen helyen tartózkodott, ezért tanúkénti kihallgatása nem volt lehetséges. A megszüntető határozatból, a kiadmányozás szerint nem kapott sem a feljelentő, sem a sértett. A megvizsgált iratokból nem tűnt ki, hogy a nyomozás elrendelése és a megszüntetés között eltelt öt hónap alatt a nyomozó hatóság milyen intézkedéseket tett a tényállás tisztázása érdekében, és miért nem került sor az időszak első felében fogva lévő elkövetők kihallgatására. (Ebben az időben pl. a jelenleg ismeretlen helyen tartózkodó T.F. is a Budapesti Fegyház és Börtönben volt, ahonnan 2000. január 17-én szabadult.)
	 Az aszódi  javítóintézetből szökésben lévő sértettet 2000. március 20-án a Gödöllői Rendőrkapitányságon tanúként kihallgattak a sérelmére elkövetett bűncselekményekkel kapcsolatban. Kihallgatására tekintettel az V. ker. Rendőrkapitányság a nyomozás folytatásáról határozott, majd 2000. július 12-én folytatólagos tanúkihallgatására került sor.
	A sértett zárkatársai közűl négy személyt a nyomozó hatóság 2000. június, július, augusztus, illetve november hónapban hallgatott ki, az ötödik gyanúsított (T.F.) nem került kézre. Az egyik gyanúsított - élve eljárási jogaival - megtagadta a vallomástételt, társai azonban a korábban tett vallomásaikat és írásbeli nyilatkozataikat fenntartották, és részleges beismerő vallomásokat tettek. A vallomások csak abban különböztek, hogy a gyanúsítottak a saját maguk által elkövetett cselekmények súlyát igyekeztek csökkenteni, míg a társaik által elkövetett cselekményeket részletesen elmondták. A nyomozó hatóság az ellentmondások feloldására 2001. március 2-án eredménytelenül szembesítette a gyanúsítottakat. Az időmúlás miatt már sem a sértett, sem a gyanúsítottak nem tudták pontosítani korábbi vallomásaikat.
	2001. március 31.-én az ügy iratait két felnőtt és egy fiatalkorú gyanúsított elleni vádemelési javaslattal megküldték az V.-VIII.-XIII. kerületi Ügyészségnek. Két terhelttel szemben - mivel ismeretlen helyen tartózkodtak és az eljárás a távollétükben nem volt folytatható - az eljárást a Be. 137.§ (1) bekezdés a) pontja alapján felfüggesztették. A rájuk vonatkozó iratokat az alapügytől elkülönítették és 145-1567/2001.bü. számra iktatták. 
	2001. július 2-án a Fővárosi Főügyészség Fk. 629/2000/7-I. számú határozatával pótnyomozást rendelt el, mert a határozat indoklása szerint a tényállás részbeni felderítetlensége miatt az ügyben nem lehetett megalapozottan vádat emelni. A pótnyomozás keretében orvosszakértőt vontak be, aki 2001. szeptember 4-én kelt véleményében csak a büntetés-végrehajtási intézetben 1999. szeptember 12-én felvett látlelet adatait ismételte meg. 
	Az ügy nyomozását az V. ker. Rendőrkapitányság 2002. január 9-én - az ismeretlen helyen tartózkodó T.F. kivételével - a gyanúsítottak elleni újabb vádjavaslattal fejezte be. 
	A nyomozati iratok alapján megállapítható volt, hogy a nyomozó hatóság nem tett eleget a Be. 138.§ (2) és 140. § (2) szakaszaiban előírt kötelezettségének, a nyomozás felfüggesztéséről, illetve 2000. februárjában a nyomozás megszüntetéséről készült határozatokat nem kézbesítette a feljelentő bv. intézetnek, illetve a sértettnek.
	A formálisnak is tekinthető eljárási mulasztások mellett a nyomozó hatóság a sértett édesanyjának - mint törvényes képviselőnek - nem adott megfelelő és megnyugtató tájékoztatást a nyomozás elhúzódásának okairól. Személyes érdeklődésekor kitérő válaszokat kapott, vagy elutasították, emiatt eljárási jogairól nem tudott, illetve azokkal nem élhetett.
	A büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény 131. § (1) szerint a nyomozás során a valóságnak megfelelő tényállás felderítése érdekében haladéktalanul meg kell tenni minden törvényes és célszerű intézkedést. A kerületi kapitányság eljárása, az intézkedések késedelmes végrehajtása és a szakmai mulasztások miatt, nem felelt meg ennek a követelménynek. Az eljárás kezdeti szakaszában a terheltek és a sértett is a kapitányság közvetlen közelében lévő büntetés-végrehajtási intézetben voltak, így az eljárás akadálytalanul lefolytatható lett volna. Az eljárás elhúzódása - azon túlmenően, hogy az egyes nyomozati cselekményeket később már csak jelentős nehézségekkel tudták végrehajtani - kétségessé tette a nyomozás kimenetelét is.
	Mindezek alapján megállapítottam, hogy az eljárás során a nyomozó hatóság mulasztásai sértették a fiatalkorú T.M. és törvényes képviselője jogait az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog tekintetében, az eljárás indokolatlan elhúzódása pedig veszélyeztette az Alkotmány 2 § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság nélkülözhetetlen részét képező jogbiztonság követelményének érvényesülését.

	3. Vizsgálatom nem terjedhetett ki arra, hogy az ügyészség megfelelő figyelmet fordított-e a fiatalkorút érintő eljárások törvényességének biztosítására. Az ügy összes körülményei azonban arra utalnak, hogy az érintett hatóságok eljárása nem volt összhangban a gyermek jogairól New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezménynek azzal a rendelkezésével sem, amely előírja, hogy a gyermek őrizetben tartása vagy letartóztatása, vagy vele szemben szabadságvesztés-büntetés kiszabása a törvény értelmében csak végső eszközként legyen alkalmazható, a lehető legrövidebb időtartammal. Az eljárás kezdetén 15 és fél éves fiatalkorú hat hónapig tartó előzetes letartóztatását; három héttel a letartóztatás határidejének lejárta előtt a büntetés-végrehajtási intézetbe való áthelyezése indítványozását - különösen olyan felügyelet mellett, amely a törvénysértő elhelyezéssel párosulva nem volt képes a fiatalkorú testi épségét sem biztosítani - a fiatalkorú által elkövetett vétség súlya nem tette elkerülhetetlenül szükségessé, emellett fogvatartása a lehető legrövidebb időtartamúnak sem volt tekinthető.

	4. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának, hogy tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a jövőben a fiatalkorúak elkülönítése; jogaik, emberi méltóságuk és testi épségük biztosítása a jogszabályok szerint történjen. 
	 - az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom a budapesti rendőr-főkapitánynak, hogy ellenőriztesse a fiatalkorúak sérelmére, illetve a fiatalkorúak által elkövetett bűncselekményekkel összefüggő nyomozásokban a büntetőeljárási szabályok betartását, és intézkedjék, hogy ezekben az ügyekben a nyomozó szervek fordítsanak nagyobb figyelmet a nyomozások időszerűségére, a gyermeki jogok megóvására és az érintett hozzátartozók tájékoztatására.
	Kérem, hogy az ajánlásaimmal kapcsolatos állásfoglalásukról és intézkedéseikről az Obtv. hivatkozott rendelkezései alapján adjanak tájékoztatást.

Budapest, 2002. február

								 Takács Albert