OBH 2553/2001.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A Budapesti Fegyház és Börtönben előzetes letartóztatásban lévő panaszos meghatalmazott védője útján terjesztette elő panaszát. Azt sérelmezte, hogy az intézet parancsnoka elutasította azon kérelmét, hogy - élettársával való, engedélyezett intézetbeli házasságkötését követően - az intézetben biztosítsák a közös gyermek vállalásához szükséges fizikai együttlét feltételeit.
	A panasz alapján felmerült az emberi méltósághoz való jog, valamint a házasság és a család védelme közvetlen veszélye sérelmének gyanúja. Ezért vizsgálatot rendeltem el. Annak során kikértem az igazságügyi miniszter véleményét.

Érintett alkotmányos jog
•	Az emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § /1/ bek.).
•	A házasság és a család védelme (Alk. 15. §).

A vizsgálat megállapításai
1.	A panaszból és mellékleteiből megállapítottam, hogy az előzetes letartóztatásban lévő panaszost - az ellene jelenleg a Legfelsőbb Bíróságon folyamatban lévő büntetőügyben - várhatóan hosszú időtartamú szabadságvesztésre ítélik. Ezért kérte a Bv. országos parancsnokától annak engedélyezését, hogy élettársával a bv. intézetben házasságot kössön továbbá, hogy az intézet biztosítsa a közös gyermek vállalásához szükséges fizikai együttlét feltételeit. A kérelem elbírálására hatáskörrel rendelkező, a panaszost fogvatartó bv. intézet - a Budapesti Fegyház és Börtön - parancsnoka a 2001. február 13-án kelt levelében úgy foglalt állást, hogy a házasságkötésnek nincs akadálya, a szükséges írásbeli nyilatkozat és a bíróság engedélye esetén a házasságkötéshez ő is hozzájárul. A gyermek vállalással kapcsolatos kérelmet azonban elutasította azzal az indokkal, hogy annak engedélyezését sem a jogszabályi, sem a tárgyi feltételek nem teszik lehetővé. A panaszos és védője szerint a családalapítás ilyen formában való korlátozása a büntetőjogi joghátrányhoz automatikusan kapcsolódó, magán- és családi életet korlátozó további hátrányos következmény, amely csorbítja az elítélt -  jelen esetben vádlott -, valamint leendő házastársa emberi méltóságát és családalapításhoz való jogát.
	Az igazságügyi miniszter - megkeresésemre - a házasságkötést követő, bv. intézetben való intim együttlét igényével kapcsolatban kifejtette, hogy a hatályos jogszabályok a kapcsolattartás ilyen formájára nem adnak lehetőséget. A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. (továbbiakban: tvr.) 118. § (1) bekezdés d) pontja ugyanis kimondja, hogy "Az előzetesen letartóztatott ... hozzátartozóival és - az ügyész, a vádirat benyújtása után a bíróság jóváhagyásával - más személyekkel levelezhet, legalább havonta egyszer fogadhat látogatót, és kaphat csomagot,...". Az idézett jogszabályhely szerint tehát a bv. intézetben előzetes letartóztatását töltő személy és hozzátartozója, valamint más személy kapcsolattartási lehetősége csak a látogatásra, csomagküldésre és levelezésre terjed ki. A tvr. szóban forgó rendelkezését a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 89. § (3) bekezdése kiegészíti azzal, hogy "A látogatást az erre kijelölt helyiségben, asztal mellett, ülve kell lebonyolítani." Az IM rendelet 254. § (2) bekezdése azt is előírja, hogy "A házasságkötés után a parancsnok - a rendelkezési jogkör gyakorlójának előzetes jóváhagyásával - a házastársak részére a tanúkkal és a hozzátartozókkal beszélgetést engedélyezhet." Amennyiben tehát a panaszos és élettársa a bv. intézetben házasságot köt, azt követően beszélgetésre van lehetőségük, ami megegyezik a látogatásra vonatkozó szabályokkal (IM rendelet 88. és 89. §-ok). Az igazságügyi miniszter álláspontja szerint a jogalkotó a beszélgetésen túli, intimebb kapcsolattartási lehetőséget nem kívánt biztosítani. Amennyiben a jogalkotó lehetővé kívánta volna tenni a bv. intézetekben való intim együttlétet, illetve a gyermeknemzést, az a büntetés-végrehajtásra vonatkozó jogszabályok között szerepelne.
	A miniszteri tájékoztató tartalmazta azt is, hogy a jogszabályi feltételeken kívül a hazai börtönviszonyok miatt a fizikai együttlét feltételei is hiányoznak. A bv. intézetek 150 %-ot meghaladó telítettsége miatt a közeljövőben sem kerül sor az intim együttlétre alkalmas helyiségek kialakítására. A tárca egyébként sem tervez az intim együttlét lehetőségét megteremtő jogszabály-módosítást.
	Az igazságügyi miniszter összességében úgy foglalt állást, hogy a Budapesti Fegyház és Börtön parancsnokának a panaszos és élettársa házasságkötéséhez - bírósági engedélyezés esetén - való hozzájárulása, valamint a gyermek vállalás intézetbeli feltételei biztosításának elutasítása megalapozott és jogszerű volt. Rögzítette viszont, hogy az új büntetés-végrehajtási törvény kodifikációja során lehetőség lesz a szóban forgó kérdés megfontolására, esetleges szabályozására.

2.	Az igazságügyi miniszter tájékoztatását elfogadtam. A miniszteri tájékoztatón kívül áttekintettem az Alkotmánybíróságnak az emberi méltósághoz való jog tartalma meghatározásával kapcsolatos, valamint a strasburgi emberi jogi ítélkezés témát érintő gyakorlatát. 
	Megállapítottam, hogy a 8/1990. (IV. 23.) AB határozat szerint az emberi méltósághoz való jog lényegében azonos az általános személyiségi joggal. "Szubszidiárius alapjog", azaz minden olyan esetben megalapozza az alkotmányvédelmet, "ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható". Az Alkotmánybíróság eddigi gyakorlatában személyiségi jogként nevesítette az önrendelkezési jogot, az általános cselekvési szabadságot, a magánszférához való jogot, az önazonossághoz való jogot, a személyiség szabad kibontakoztatásának jogát. E személyiségi jogok adott tényállásban konkrét alapjogokként vagy alapjog-csoportokként kaptak értelmezést. Például az önrendelkezési jogból levezetett alapjog a házasságkötés szabadsága (22/1992. (IV. 10.) AB határozat). A házasságkötés tehát az Alkotmánybíróság szerint alkotmányos védelem alatt áll. Eddigi gyakorlatában azonban az Alkotmánybíróság nem nevesítette az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében deklarált emberi méltósághoz való jog részének a gyermekvállaláshoz, család alapításhoz való jogot. Ezért ez utóbbiak jelenleg nem tekinthetők az emberi méltóság jogilag releváns létformáinak, ami kizárja az emberi méltósághoz való jog, vagy annak közvetlen veszélye sérelmének megállapítását.
	Előzőek alapján álláspontom az, hogy nem sérültek a panaszos alkotmányos emberi jogai akkor, amikor a fogvatartására kijelölt bv. intézet parancsnoka elutasította a gyermeknemzéshez szükséges fizikai együttlét feltételeinek intézetbeli biztosítására irányuló kérelmét. Ezen kívül kérelmének elutasítása nem hozható összefüggésbe alkotmányos joggal sem.
	Megállapításom alátámasztására utalok a Magyarország által 1992. november 5-én ratifikált "Az emberi jogok és alapvető szabadságjogok védelméről szóló Egyezmény (továbbiakban: Egyezmény)" 8. cikkében foglaltakra, ami így szól: " 1) Mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét ... tiszteletben tartsák. 2) E jog gyakorlásába hatóság csak a törvényben meghatározott esetekben avatkozhat be, amikor az egy demokratikus társadalomban a nemzetbiztonság, a közbiztonság, vagy az ország gazdasági jóléte érdekében, zavargás vagy bűncselekmény megelőzése, a közegészség vagy erkölcsök védelme, mások jogainak és szabadságjogainak védelme érdekében szükséges". Maga az Egyezmény csak néhány keretszabály jellegű követelményt támaszt a tagállamokkal szemben, mely keretszabályokat az Emberi jogok Európai Bizottságának és Bíróságának (továbbiakban: Bizottság) döntései töltik meg tartalommal. A szóban forgó ítélkezési gyakorlat szerint "az Egyezmény 8. cikke a család és magánélethez fűződő jog tiszteletben tartását általánosságban, bármiféle részletezés nélkül írja elő." A Bizottság gyakorlatában felmerültek olyan problémák is, melyek a szabadságvesztésüket töltő elítéltek házasságkötési jogával és a házastársak felügyelet nélküli találkozásával (ide sorolható a gyermeknemzés esete is) voltak kapcsolatosak. Ezekkel kapcsolatban a Bizottság megállapította, hogy az elítélteket is megilleti a házasságkötés joga. E jog gyakorlásának már a késleltetése is elvben megvalósíthat egyezménysértést. Azért szögezte le a Bizottság az elviekben való egyezménysértés lehetőségét, mert figyelemmel kell lenni arra is, hogy az adott állam joga a kérdést hogyan szabályozza. Ezzel összefüggésben az is lényeges körülmény - mutatott rá a Bizottság -, hogy az elítéltek ezen állapotukért, és ebből fakadó családalapítási joguk korlátozottságáért önmaguk is felelősök.
	A Bizottság elveinek alkalmazásában az adott ország börtönviszonyaira is tekintettel kell lenni. A Bizottság rámutatott azonban arra, hogy az elítéltek hozzátartozóik általi látogatásának szigorú felügyelete a börtönhatóságok részéről szükséges beavatkozásnak minősül a közbiztonság védelmében és újabb bűncselekmények megelőzése érdekében. Végül a Bizottság szerint nem minősül a fentebb hivatkozott 8. cikk sérelmének, ha a börtönhatóságok nem engedélyezik a házastársak felügyelet nélküli találkozását és házaséletük folytatását. Hasonlóképpen nem minősítette a Bizottság a 8. cikk sérelmének, ha a börtönhatóságok az elítéltek házastársai részére nem engedélyezik az un. házastársi látogatást, amely a szexuális együttlét lehetőségét is biztosítaná.
	
3.	Előzőek alapján megállapítottam, hogy az ügyben hozott parancsnoki döntés megfelelt a vonatkozó jogszabályoknak és a nemzetközi elvárásoknak. Ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvényben (továbbiakban: Obtv.) megjelölt és az országgyűlési biztos fellépését igénylő alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg. A vizsgálatot ajánlás nélkül fejeztem be. Tekintettel azonban arra, hogy az igazságügyi miniszter nem zárta ki, hogy az új büntetés-végrehajtási törvény kodifikációja során a jogalkotó megfontolja a börtönviszonyok közötti gyermeknemzés jogi szabályozásának lehetőségét, az Obtv. 17. § (1) bekezdése alapján kérem az igazságügyi minisztert, hogy - ígéretének megfelelően -  a szóban forgó törvényalkotás során vegyék figyelembe a panaszos által felvetett problémát és törekedjenek annak megnyugtató módon való megoldására.

Budapest, 2001. június 15.

Gönczöl Katalin