OBH 1641/2001.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Kristó Annamária

Az eljárás megindulása:
	Több újságcikk foglalkozott annak a pécsi férfinak a halálesetével, akihez azért nem ment ki a mentő, mert a diszpécser - gyerekes hang hallatán - a hívást álriasztásnak vélte.
	Az egyik pécsi lakásból egy fiatal lány kért segítséget a mentőktől, mivel a házban egy 45 éves férfi balesetet szenvedett, és ápolásra szorult. Az ügyeletes arra kérte a lányt, hogy a bejelentést erősítse meg egy felnőtt, és nem küldött mentőt a helyszínre. Aznap már nem érkezett hívás a lakásból. Másnap egy felnőtt telefonált a mentőknek és kérte, hogy siessenek az akkor már ájult férfihoz. A rohamkocsi ki is ment a helyszínre, de a férfi ekkor már halott volt.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (2) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam, mert felmerült a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog sérelmének a gyanúja.

Érintett alkotmányos jog:
•	A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog. (Alkotmány 70/D. §)

Az ügy jogszabályi háttere:
•	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény
94. § (1) A mentés az azonnali egészségügyi ellátásra szoruló betegnek a feltalálási helyén, mentésre feljogosított szervezet által végzett sürgősségi ellátása, illetve az ehhez szükség szerint kapcsolódóan - az egészségi állapotának megfelelő ellátásra alkalmas - legközelebbi egészségügyi szolgáltatóhoz történő szállítása, valamint a szállítás közben végzett ellátása (a továbbiakban: mentés).
(2) A beteg azonnali egészségügyi ellátásra szorul
a) személyi sérüléssel járó baleset, tömeges baleset, katasztrófa esetén,
b) ha életveszély vagy annak gyanúja áll fenn,
c) heveny vagy riasztó tünetekkel járó esetekben, ha a sürgősségi ellátás elmaradása életveszélyhez, maradandó egészségkárosodáshoz vagy a gyógyulás elhúzódásához vezethet,
d) szülészeti esemény során,
e) ha az erős fájdalom vagy egyéb súlyos heveny tünet csillapítása sürgős orvosi beavatkozást igényel,
f) heveny tudatzavar esetén,
g) veszélyeztető állapot vagy annak gyanúja esetén.
(3) A (2) bekezdésben foglalt esetekben bárki jogosult a mentés kezdeményezésére.
95. § A mentés igénybevételéhez való jog a Magyar Köztársaság területén - állampolgárságra vagy egészségbiztosítási jogviszony fennállására való tekintet nélkül - mindenkit megillet.
96. § (1) A mentés biztonságos, egységes és összehangolt működéséhez szükséges feltételrendszer biztosítása és megszervezése állami feladat.
(2) A mentés feladatait az ország egész területére kiterjedően az Országos Mentőszolgálat (a továbbiakban: OMSZ), valamint - a működési engedélyben meghatározottak szerint - más, mentésre feljogosított szervezetek látják el az OMSZ koordinálása mellett.
•	A mentésről szóló 20/1998. (VI. 3.) NM rendelet
2. § E rendelet alkalmazásában
e) szolgálatvezetést ellátó személy: az a mentésirányítást végző személy, aki a 104-es telefonvonalon érkező hívások és egyéb mentést kezdeményező bejelentések fogadását és értékelését végzi, továbbá a mentési feladatok végrehajtására a mentőegységeknek utasításokat ad.
4. § (1) Amennyiben az Eütv. 94. § (2) bekezdésében foglalt esetekben a mentést nem orvos kezdeményezi, a bejelentőnek közölnie kell
a) a nevét és a bejelentéskor használt telefonszámát,
b) a mentést indokoló esemény jellegét és helyét, a betegek számát és az észlelt tüneteket,
c) a szolgálatvezetés által kért további információt.
(2) Az OMSZ szolgálatvezetője a bejelentés alapján dönt
a) a mentés szükségességéről, és ennek alapján - a rendelkezésre álló mentőkapacitás függvényében - a megfelelő szintű mentőegység(ek) riasztásáról,
b) egyéb szolgálatok (pl. háziorvosi vagy orvosi ügyeleti szolgálat, tűzoltóság, rendőrség) riasztásáról,
c) a bejelentés elutasításáról, amennyiben egyértelműen megállapítható, hogy nem szükséges a beteg sürgősségi ellátása.
•	A szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény
Valótlan bejelentés
153. § (1) Aki a hatóságnál vagy közfeladatot ellátó szervnél vészhelyzetről vagy rendzavarásról valótlan bejelentést tesz, ötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.
(2) Ha a hamis bejelentés alapján a hatóság vagy a közfeladatot ellátó szerv szükségtelenül a bejelentésben megjelölt helyszínre vonult vagy egyéb intézkedésre kényszerült, az elkövető százezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.
(3) A (2) bekezdésben meghatározott szabálysértés elkövetőjével szemben kiutasításnak is helye van.
(4) Az (1)-(2) bekezdésben meghatározott szabálysértés miatt az eljárás a rendőrség hatáskörébe tartozik.

Megállapított tényállás és a vizsgálat megállapításai:
	A hivatalból indított vizsgálat alapjául szolgáló újságcikkekből arról is értesültem, hogy az ügyben a Baranya Megyei Mentőszolgálat főorvosa, valamint a rendőrség is vizsgálatot rendelt el.
	Az üggyel kapcsolatos tényállás tisztázása érdekében megkerestem az OMSZ Baranya Megyei Szervezetének vezető főorvosát, valamint a Baranya Megyei Rendőrkapitányság vezetőjét.
	A megkeresett szervek vizsgálatomhoz rendelkezésemre bocsátották az általuk lefolytatott vizsgálati anyagok dokumentációit, valamint az ügyben készült szakértői véleményt.
Megkeresésemre az OMSZ főigazgatója a következőkről tájékoztatott.  
A pécsi mentőállomásra érkező valamennyi telefonhívást számítógép rögzíti, függetlenül attól, hogy milyen telefonról és honnan kezdeményezték a riasztást.
	Az esettel kapcsolatosan három telefonhívás érkezett a mentőállomásra. Az első, 2001. január 29-én 17 óra 57 perckor érkezett, amelyben egy fiatal női hang hívott mentőt egy sérült férfihez, aki elesett, fejét beütötte és azóta nem mozdult. A telefonnál akkor - a mellékhelyiségben tartózkodó szolgálatvezető helyett - T.G. mentőtiszt ült, és mivel a hívást bizonytalannak ítélte, a gyermeknek hitt bejelentőt arra kérte, hogy egy felnőtt erősítse meg az elmondott információkat. Ez azonban nem történt meg. A következő hívás csak másnap 06 óra 12 perckor érkezett a mentőkhöz, ekkor "nem lélegző" beteget jelentettek. Ezt követően 06 óra 23 perckor az előbbi hívást sürgette a bejelentő. Az esetkocsi hamarosan megérkezett a helyszínre, de sajnos csak a halál beálltát tudták megállapítani, majd értesítették a rendőrséget és annak kiérkezéséig a helyszínen maradtak.
	A visszahallgatott telefonbeszélgetésből az derült ki, hogy a mentődolgozó a hívást nem utasította el egyértelműen, hanem felnőtt általi megerősítést kért, amely azonban csak 12 órával később történt meg. T.G. az esetet követő napon kérte felmentését, így közalkalmazotti jogviszonya közös megegyezéssel megszűnt.
	A szolgálatvezető feladatai közé tartozik a bejelentésben kért kivonulás indokoltságának elbírálása. Az indokolatlan kivonulás ugyanis elvonja a mentőegységet esetleg életmentő egyéb kivonulástól, emellett jelentős költséggel járhat. Ebből a térségből az elmúlt évben 867 vaklármát regisztráltak a mentőszervezet munkatársai.
	A 2001. január 30-án észlelt haláleset okának és körülményeinek tisztázása érdekében a Pécsi Rendőrkapitányság Helyszínelő Alosztálya a körülmények tisztázása érdekében államigazgatási eljárás keretében vizsgálatot folytatott le. 
	A vizsgálat során tanúként hallgatták meg az ellhunyt lakókörnyezetében, vele egy lakásban élő személyeket, valamint a telefonbejelentést fogadó mentőtisztet is. A tanúvallomások adatai szerint megállapítható volt, hogy az elhunyt kb. két évvel ezelőtt elszenvedett autóbalesete kapcsán súlyos, maradandó agysérülést szenvedett, amely sérüléssel összefüggésben előírt gyógyszereket nem szedte, emellett rendszeresen italozott.
	A vizsgálatot lefolytató Pécsi Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztálya 5004/4/2001. sz. határozatával államigazgatási eljárásban hatósági boncolást is elrendelt, annak tisztázása érdekében, hogy az orvosi segítség megérkezése esetén a halálos eredmény elmaradt volna-e. A boncolást és az orvos szakértői véleményt a Pécsi Tudományegyetem Általános Orvostudományi Karának Igazságügyi Orvostani Intézete végezte el.
	Az iratokhoz csatolt fénymásolt rendőri jelentésben az szerepelt, hogy 2001. január 30-án 6.30 körül az OMSZ Ügyeletéről bejelentés érkezett, hogy egy pécsi  házban holtan találták M. A-t. Az elhalt vizsgálatát dr. H. I. végezte. Az elhalt az ágyban félig betakart állapotban jobb oldalán feküdt. Idegenkezűséget kizárták. A fiatalkorú bejelentő elmondta, hogy az elhunyt férfi előző napon nagyon ittas volt és az udvarban elesett, ezt követően nem is tudott magától felállni. Ezt észlelve segített neki bemenni a szobájába, majd ágyba fektette. Kicsit később értesítette a mentő ügyeletét, ahol közölték, hogy a bejelentésre akkor tudnak kimenni, ha azt felnőtt teszi meg és nem gyermekkorú személy. Mivel a lakásban nem tartózkodott más személy, ezért a bejelentést felnőtt nem tudta megtenni. Az elhalt két testvére azt mondta el, hogy az esti órákban érkeztek haza, ekkor tudták meg, hogy a mentők ügyeletén mit mondtak. Bementek az elhunyt szobájába és nem észleltek semmi rendellenest, így nem hívták újból a mentőket. Másnap vették észre, hogy a férfi nem mozdul, és ekkor értesítették a mentőket, akik a kiérkezéskor már csak a halál beálltát tudták megállapítani.
	Dr. H. I. körzeti orvos tanú meghallgatásakor készült jegyzőkönyv adatai szerint: 2001.01.30-án 09.00 és 10.00 óra között látta az elhunyt férfit. A körzeti orvos nem volt az elhunyt körzeti orvosa, nem kezelte, nem ismerte. A rendőrség kérésére ment a helyszínre, ahol az elhunytat sötét, rendezetlen körülmények közötti viskóban találta, ágyon fekve. A halál beálltát megállapította. A férfi teste hűvös tapintatú volt, a felső végtagokon, a felső testfélen hullamerevséget észlelt, arca az orra alatt vérrel, váladékkal volt szennyezve. A hozzátartozók elmondták, hogy rendszeresen ivott, és előző este is nagymennyiségű alkoholt fogyasztott, a feljárati lépcsőről esett le, fejét beütötte. Arról, hogy eszméletét elvesztette-e, ellentmondó bizonytalan válaszokat adtak. A baleset után bevitték a "szobába", hívták a mentőket, akik a kiskorú hívóra tekintettel nem mentek ki.
	Az elhunyt boncolása során a holttesten a bal homloktájon, a bal könyökön, valamint a bal lábon hámhorzsolásos sérülést, a bal felső szemhéjon vérbeszűrődést találtak. Belvizsgálattal a bőnyés fejsisakban vérbeszűrődést, a sziklacsont repedését, lágyagyhártya alatti vérömlenyt, kis, körülírt agyzúzódást, agyduzzadást, tüdővizenyőt, és májelzsírosodást találtak.
	A halál oka agyi nyomásfokozódás és következményes kisagyi beékelődés volt, melyhez az agyalapi verőér repedésének következtében kialakult lágyagyhártya alatti, valamint a IV. agykamrába betörő vérömleny vezetett. A halál tehát természetes megbetegedés következménye volt. Az ér fejlődési rendellenessége és az abból történő vérzés okozta az elhunyt rosszullétét, feltehetően ennek következtében esett el, és ekkor keletkezett a kis kiterjedésű koponyatörés és minimális agykéreg zúzódás, amelyek a halál bekövetkezésében nem játszottak szerepet.
	A halál bekövetkezésének pontos idejét nem tudták megállapítani, mert a hullajelenségek közül a halottvizsgálat során csak a felső végtagokon kialakult hullamerevség került rögzítésre. A kórszövettani vizsgálat csupán azt igazolta, hogy a halál a sérülést követően 8 órán belül, minden bizonnyal bekövetkezett, azonban természetesen ennél rövidebb időn belül is beállhatott. A hiányos adatok alapján tehát csak a hullamerevség adott támpontot, ennek alapján pedig a nevezett halála a halottvizsgálatot 12 órával megelőzően is beállhatott, azaz a halál időpontja 2001. február 29-én 21-22 óra között következhetett be.
	Az elhunyt halálának időpontjában enyhe fokú alkoholos befolyásoltság alatt állott. A halálának időpontjában altató, nyugtató, fájdalomcsillapító hatását a vizsgálat nem állapította meg.
	A mentő értesítéséről a vizsgálatkor írásos adat nem állt rendelkezésre, a hatóság szóbeli tájékoztatása szerint ez 2001.01.29-én 17.58-kor történt.
	Az ügy összes körülményeinek ismeretében a boncolást követően szakkonzultációra kérték fel dr. D.T. egyetemi tanárt, a PTE ÁOK Idegsebészeti Klinika vezetőjét, aki elmondta, hogy az idegsebészeti tapasztalat szerint olyan agyalapi verőér repedést követően, amely nemcsak lágyburki vérzést okozott, hanem a IV. agykamrába is betört, általában a beteg kómás állapotú. Ez az idegsebészeti (ún. Hunt-Hess) beosztás szerint a vérzés IV. stádiumát jelenti, és ekkor az Idegsebészeti Klinikán sem végeznek akut műtétet [de még érfeltöltéses (angiográfiás) vizsgálatot sem, amely a vérzés helyének megállapításához lenne szükséges]. Mivel a műtét ezekben az esetekben preventív jellegű, és egy újabb verőér tágulati repedés megelőzését szolgálja, így az azonnal elvégzendő műtét sem gyógyítja meg magát a vérzést. Az elhuny esetében a vérzés olyan súlyos volt, hogy nem csak a lágyburkok közötti térben, hanem a IV. agykamrában is elhelyezkedő volt, tehát nem volt operálható státuszban a beteg. Életmentő, azonnali műtétet csak egy esetben végeznek el, ha térfoglaló intracerebrális vérzés van, azaz, ha az agy állományában helyezkedik el a térfoglaló vérzés, ilyen pedig az elhunyt esetében nem állt fenn.
	A bonclelet és az előzményi adatok alapján valószínűsíthető, hogy az elhunyt a verőér repedést követően 3-4 órán belül meghalt. A verőér repedés következtében kialakult vérzés nagysága, stádiuma olyan volt, amely azonnali szakintézetbe szállítása esetén is lehetetlenné tette volna a műtét elvégzését.
	A szakvélemény alapján tehát az valószínűsíthető, hogy a halálos kimenetelt az idejekorán érkező, szakszerű orvosi segítség sem háríthatta volna el. A halál bekövetkezése és a mentőszolgálat általi gyógyintézetbe szállítás elmaradása között az egyértelmű okozati összefüggés nem bizonyítható.
	Az elhunyt hatósági boncolásának eredményét és a szakértői véleményt összegezve megállapítható, hogy a Pécsi Tudományegyetem Általános Orvostudományi Kar Igazságügyi Orvostani Intézete által adott szakvélemény szerint a balesetet szenvedett férfi halálát természetes megbetegedésként jelentkező agyér fejlődési rendellenességből adódó olyan nagyságú és stádiumú vérzés okozta, amelyből következő halálos eredményt az idejekorán érkező szakszerű segítség sem háríthatta volna el. Ebből adódóan a halál bekövetkezése és a mentőszolgálat általi gyógyintézetbe szállítás elmaradása között az egyértelmű ok-okozati összefüggés nem bizonyítható.
	A dokumentumokkal alátámasztott tényállás alapján megállapítottam, hogy az elhunyt férfi halálának oka nem volt összefüggésbe hozható a fiatalkorú mentést kezdeményező hívásának elutasításával.
	A hivatalból indított vizsgálatom valódi tárgyát az képezte, hogy a mentőszolgálat megtagadhatja-e a beérkező hívásra a helyszínre vonulást. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (továbbiakban: Eütv.) 94. §-a törvényi szinten szabályozza a mentés fogalmát, továbbá azt is, hogy a mentés kezdeményezésére a törvényben meghatározott esetekben bárki jogosult. A "bárki" alanyi kör meghatározásával a törvény nem tesz különbséget gyermek, felnőtt, idős korú stb. személyek között. A mentésről szóló 20/1998. (VI. 3.) NM rendelet (a továbbiakban: rendelet) feljogosítja a szolgálatvezetést ellátó személyt a mentést kezdeményező bejelentések fogadására és annak értékelésére. Azonban a rendelet értelmében a bejelentés értékelése, illetve annak elutasításának oka a bejelentés alapján rendelkezésre álló információk alapján csupán annak mérlegelése lehet, hogy a beteg sürgősségi ellátása szükséges-e. A bejelentés fogadásakor a rendelet  4. §-a előírja, ha a mentést nem orvos kezdeményezi a bejelentőnek közölnie kell a nevét és a bejelentéskor használt telefonszámát, a mentést indokoló esemény jellegét és helyét, a betegek számát és az észlelt tüneteket, a szolgálatvezetés által kért további információt. Az OMSZ szolgálatvezetője a bejelentés alapján dönt a bejelentés elutasításáról, amennyiben egyértelműen megállapítható, hogy nem szükséges a beteg sürgősségi ellátása.
	Az OMSZ főigazgatójának tájékoztatásából megállapítottam azt is, hogy meglehetősen magas az álriasztások száma, amely jelentősen megnehezíti a mentőszolgálat munkáját a kapacitások szükségtelen lekötésével, nem beszélve ennek anyagi konzekvenciáiról.
	A szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény az egyes szabálysértések fejezetében a "Valótlan bejelentés"-t önálló, szabálysértési tényállásként rögzíti. Ha a hamis bejelentés alapján a közfeladatot ellátó szerv szükségtelenül a bejelentésben megjelölt helyszínre vonult az elkövető százezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható, azonban a nevezett szabálysértési tényállás miatt az eljárás a rendőrség hatáskörébe tartozik. A bejelentés hamis voltának megállapítására a szolgálatvezető személyt sem az Eütv., sem a rendelet nem hatalmazza fel.
	Az OMSZ főigazgatójának tájékoztatásából az nem derül ki, hogy az álriasztások esetén - amely ellen kétségtelenül védekezni kell - milyen intézkedéseket tesznek. Élnek-e a szabálysértési törvény alapján a feljelentés lehetőségével.
	Vizsgálatom eredményeként megállapítottam, hogy az Országos Mentőszolgálat minden olyan esetben amikor a bejelentés hamis voltának a gyanúja miatt utasítja el a kivonulást veszélyezteti a Magyar Köztársaság területén tartózkodó minden személy Alkotmányban biztosított a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát, ezen belül a mentés igénybevételéhez való jogot.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdésében kapott jogkörömben a feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslására az Országos Mentőszolgálat főigazgatójának a következő kezdeményezést teszem:
	A vakriasztások ellen éljenek a jogszabályban biztosított védekezés lehetőségével, egyben felhívom a figyelmét a mentésre vonatkozó szabályok betartására.

Budapest, 2001. május 15.

Gönczöl Katalin