OBH 3604/2000., OBH 831/1999., OBH 832/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
a hajléktalanok egészségügyi ellátásáról Budapesten

Ügyintéző: dr. Zséger Barbara
I. A vizsgálat megindulása és célja

1. OBH 831/1999. 
A TV3 híradója 1999. február 12-én arról számolt be, hogy egy súlyosan fagyott hajléktalan férfit 14 órán keresztül szállított a mentő Budapesten egyik kórházból a másikba, mire megkapta a megfelelő kezelést. A kórházak igazgatói elmondták, hogy a hajléktalanok nem rendelkeznek Tb kártyával, így az ellátásuk után nem fizet a társadalombiztosító. 

2. OBH 832/1999. 
A TV3 híradója 1999. február 12-én arról tudósított, hogy Budapesten bezárnak egy hajléktalan kórházat, mely eddig 70 ággyal, központi költségvetésből és a fővárosi önkormányzattól kapott támogatással működött. Itt Tb kártya nélkül is fogadták a hajléktalanokat. A Szociális és Családügyi Minisztérium ezentúl csak a szociális ellátás költségeit finanszírozza, a kórházra nem jut pénz. 

3. 2000. január 27-én a Népszabadságban "Tajszám nélkül, fagyott lábbal" címmel cikk jelent meg arról, hogy a miskolci Semmelweis Kórház több millió forint térítési díjtól esett el, mert a TAJ kártya nélkül érkező betegeket is felvették.

4. 2000. január 13-án az Észak-Magyarországban "Nevesincs emberek, papírok nélkül a kórházban" címmel újságcikk jelent meg arról, hogy a Tb kártya nélküli betegek kórházi ellátása több millió forint veszteséget okoz a miskolci kórháznak. A jövőben ezért meg kell gondolniuk, hogy vállalják-e az ilyen eseteket. 

	A fent említett híradások a hajléktalanok egészségügyi ellátására irányították az állampolgári jogok országgyűlési biztosának figyelmét.
	A vizsgálatra történő felkészülés során kapott információk szerint a hajléktalanok egészségi állapotáról az első kontrollminta felhasználásával végzett vizsgálatot 1994 végén M. D. László készített. Ebben 350 hajléktalan férfi és 1000 budapesti felnőtt egészségi állapotát hasonlította össze. M. D. László vizsgálatának eredményei szerint a hajléktalanok 44 százalékának volt valamilyen hosszantartó betegsége, fogyatékossága vagy rokkantsága, míg a kontrollcsoportnál ez az arány csak 27 százalékos volt. Gyakran küszködtek állandó köhögéssel (46 százalék) és a légszomjjal (21 százalék), míg ezek a problémák a lakosság egészénél ez csak 22, illetve 8 százalékban fordultak elő. A tünetek okai lehetett az idült hörghurut, az asztma, vagy a tüdőtágulat. A hajléktalanok között tízszer gyakrabban fordult elő tbc, mint a lakosság körében. Sokan emésztőszervi panaszokkal - gyomorégéssel, hányingerrel és hasmenéssel - küszködött. Szintén többüknek volt lábszárfekélye és bokaduzzadása. Ez utóbbi a szívelégtelenség jele is lehetett. Kétszer gyakrabban fordult elő náluk álmatlanság (48 százalék ill. 23 százalék) és sűrűbben kaptak szívinfarktust is. A népesség egészéhez viszonyítva hatszor - hétszer többen követtek el öngyilkosságot és négyszer gyakoribb volt náluk a depresszió. Traumás események nyolcszor gyakrabban következtek be a hajléktalanok között. 1994-ben a hajléktalanok 7,4 százaléka szenvedett valamilyen élősködőtől.*
	Az Oltalom Karitatív Egyesület 16.000 regisztrált ügyfelének adatai alapján 2000-ben statisztikát készített az általuk ellátott hajléktalanok egészségi állapotáról. Ezek szerint a betegeiknek több, mint fele (58 százalék) alkoholbeteg, vagy kórházi kezelésére valamilyen alkoholfogyasztással összefüggő betegség miatt került sor. A betegeik 18 százaléka bőrgyógyászati betegség miatt, 17,5 százaléka traumás esemény után került az osztályra. Hasonló a kardiális és keringési panaszokkal (17 százalék), és légzőszervi panaszokkal (16 százalék) kezeltek aránya is. 1998-ban a 440 kezelt betegből 52 volt aktív fertőző tbc-s. ** 
	A hajléktalanok rossz egészségi állapotáról és egészségügyi ellátásuk nehézségeiről szóló híradások felvetették az alábbi kérdéseket. Az utcán élő emberek egészségi állapotát az életmódjukon kívül befolyásolja-e az egészségügyi ellátásuk abból fakadó hiánya, hogy az egészségügyi szolgáltató rendszer elutasító velük szemben? Megkapják-e a sürgősségi ellátást? Felveszik-e őket egyáltalán a kórházi osztályokra? Ha elutasítja őket az egészségügy, akkor ennek oka pusztán a Tb kártya hiányában, vagy másban keresendő? Milyen segítséget kapnak a hajléktalanok és a kórházak abban az esetben, ha hiányoznak az egészségügyi ellátáshoz szükséges dokumentumok?
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa a hatásköréről szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (2) bekezdése szerint alkotmányos jog sérelmének közvetlen veszélye esetén hivatalból is eljárhat. Mint azt a 1998. évi tevékenységemről szóló beszámolómban hangsúlyoztam, egy vizsgálat hivatalból történő megindítására általában a "legkiszolgáltatottabb helyzetben lévők, a még panaszkodni sem tudók érdekében történik". A teljes életmódot meghatározó szociális problémák közül az egyik legösszetettebb a hajléktalanság. Ez ugyanis törvényszerűen fizikai elesettséggel jár együtt. 
	A rendelkezésemre álló információk alapján, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. §-a szerint, az élethez és az emberi méltósághoz való jog [Alkotmány 54. § (1)], a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog [Alkotmány 70/D. §] és a diszkrimináció tilalmának [Alkotmány 70/A. § (1)] érintettsége miatt a hajléktalanok egészségügyi ellátásával összefüggésben vizsgálatot indítottam.

II. A vizsgálat módszere
	A vizsgálat kezdetén a hajléktalanokat segítő ügyfélszolgálati irodákról és egészségügyi intézményekről írásos tájékoztatást kértünk a hajléktalanokkal közvetlenül kapcsolatban álló szociális ellátóhelyek fenntartóitól, vezetőitől. 

 Levélben az alábbi intézményeket kerestük meg:
•	Budapest Főváros Főpolgármesteri Hivatala, 
•	Menhely Alapítvány, 
•	Magyar Máltai Szeretetszolgálat, 
•	Magyar Vöröskereszt,
•	Fővárosi Egészségbiztosítási Pénztár,
•	Országos Mentőszolgálat.

A felsorolt szervek által rendelkezésünkre bocsátott információk alapján az érintett egészségügyi szolgáltatóknál helyszíni vizsgálatokat tartottunk és interjúkat készítettünk. A budapesti kórházak egyes osztályait annak alapján választottuk ki, hogy mennyire gyakran fogadnak hajléktalan betegeket, illetve fontos volt, hogy legyen köztük csak hajléktalanokat ellátó egészségügyi szolgáltató is. A vizsgálat közben módosult a kiválasztott intézmények köre, hiszen az egyes helyeken további információkat kaptunk arra vonatkozóan, hogy mely kórházi osztályokra helyezik el gyakran a hajléktalan betegeket, illetve melyek azok, amelyek nem szívesen fogadják őket.
	A kórházakban és ápolási osztályokon a rendelkezésünkre bocsátott egészségügyi dokumentációt is elemeztük és megpróbáltunk hozzájutni a betegforgalommal és a hajléktalanok megjelenésének gyakoriságával kapcsolatos adatokhoz is. 
	Ezen a ponton sok problémát okozott a "hajléktalanság" fogalma. Erre a magyar jogban kétféle meghatározást találtunk. Mindkettőt a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény tartalmazza. Eszerint a pénzbeli és természetbeni ellátások szempontjából az minősül hajléktalannak, aki nem rendelkezik bejelentett lakóhellyel, illetve akinek bejelentett lakóhelye a hajléktalan szállás. A személyes gondoskodás keretében nyújtott szakosított ellátási formák szempontjából viszont azt kell hajléktalannak tekinteni, aki éjszakáit közterületen vagy nem lakás céljára szolgáló helyiségben tölti. Az első megfogalmazás tulajdonképpen az államigazgatási eljárásban nélkülözhetetlen illetékesség kérdését tisztázza, és így összemossa a lakcímnélküliség államigazgatási fogalmát a hajléktalanság szociológiai fogalmával. A hajléktalan életforma tényleges tartalmát a második definíció hordozza, ez azonban csak az intézményes ellátások igénybevétele esetén alkalmazható.
	A vizsgálat során célunk az volt, hogy ne csak a bejelentett lakcím nélkülieket tekintsük hajléktalannak, hiszen egészségügyi szempontból fontosabb a hajléktalanság valós tartalma, tehát az, ha valaki éjszakáit közterületen vagy nem lakás céljára szolgáló helyiségben tölti. A kórházakban végzett adatgyűjtés során azonban - azon osztályok kivételével, ahol kizárólag hajléktalanokat látnak el - ennek a fogalomnak a használata, a hajléktalanság tényének feltárása nem volt lehetséges. A kórházakba bekerülő hajléktalanokról ugyanis sem a központi betegnyilvántartók, sem az osztályok nem rendelkeznek adatokkal. Ezalól kivételt képeznek az osztályon dolgozó szociális nővérek nyilvántartásai, melyekben azok a betegek szerepelnek, akiknek valamilyen szociális ügyben kellett segítséget nyújtani. Adataink egy részét ezekből a listákból vettük, ezek azonban csak a pillanatnyi állapotot tükrözték, vagy az erre irányuló kérésekre adott válaszokból emlékezetből készültek. Így nem megbízhatóak és pontos adatgyűjtés alapját nem jelenthetik.
	A számítógépes nyilvántartások esetén - kevés kivételtől eltekintve, (pl. Jahn Ferenc Dél-pesti Kórház) - két szempont szerint lehetett a hajléktalan betegeket megkeresni: a dokumentációban vagy nem volt lakcím feltüntetve, vagy hajléktalanszálló címe szerepelt a lakcím helyén. A fiktív lakcímmel rendelkező hajléktalanok - ezek aránya egyes becslések szerint 65 százaléka a hajléktalan ellátottaknak - az ilyen típusú nyilvántartásokban visszakereshetetlenek. A Betegségek Nemzetközi Osztályozásának XXI. fejezetében, mely az egészségi állapotot és az egészségügyi szolgálatokkal való kapcsolatot befolyásoló tényezőkről szól, létezik egy Z59-es kód, ami a lakással/gazdasági helyzettel kapcsolatos problémákat tartalmazza. Ezen belül Z59.0 kód a hajléktalan kód, amelyet azonban az egészségügyi szolgáltatók csak kivételes esetekben tüntetik fel.
	Minderre tekintettel az általunk a későbbiekben közölt adatok csak közelítenek a valósághoz, de nem tükrözik azt. Az egészségügyben dolgozók álláspontja szerint, a hajléktalanok tényleges előfordulása ezeknek legalább a duplája.
	Az itt felvetettek nem csak adatgyűjtési problémát jelentenek. Álláspontunk szerint abban az esetben, ha egy társadalmi réteg mozgása az egészségügy rendszerében nem ellenőrizhető, akkor a rendszer diszfunkciói sem tárhatók fel maradéktalanul. A hajléktalan emberek szempontjából ez különösen lényeges kérdés, hiszen többszörös megbetegedésekkel rendelkező, elhanyagolt állapotban lévő csoportot alkotnak és fokozott védelmet igényelnének.

Az alábbi intézményekben végeztünk helyszíni vizsgálatot és adatgyűjtést:
1.	Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat Fővárosi Intézete, Központi Ágygazdálkodási Osztály és Szuperügyelet (Budapest, V., Bajcsy-Zs. u. 76.)
2.	Országos Mentőszolgálat Budapesti Mentőszervezete (Budapest, V., Markó u. 22.)
3.	Szamaritánus Mentőszolgálat (Budapest, XII., Gyöngyvirág u. 21.)
4.	Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat Fővárosi Intézete, Fertőtlenítő Osztály (Budapest, XIII., Váci út 174.)
5.	Fővárosi Önkormányzat Péterfy Sándor utcai Kórház-Rendelőintézet Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztály (Budapest, VII., Alsóerdősor u. 7.)
6.	Fővárosi Önkormányzat Jahn Ferenc Dél-pesti Kórház (Budapest, XX., Köves út 2-4.)
7.	Országos Traumatológiai Intézet (Budapest, VIII., Fiumei út 17.)
8.	Budapest Fővárosi Önkormányzat Nyírő Gyula Kórház (Budapest, XIII., Lehet út 59.)
9.	Fővárosi Önkormányzat Szent István Kórház és Intézményei (Budapest, IX., Nagyvárad tér 1., XIX., Jahn Ferenc u. 62-64.)
10.	Országos Korányi Tbc és Pulmonológiai Intézet (Budapest, XII. Pihenő u. 1.)
11.	Merényi Gusztáv Kórház I. és II. Krónikus Osztály (Budapest, IX., Gyáli út 17-19.)
12.	Szent János Kórház Pesthidegkútra kihelyezett Krónikus Pszichiátriai Osztálya és Pulmonológiai Osztálya (Budapest, II., Pozsonyi u. 10-12.)
13.	Fővárosi Szociális Központ és Intézményei (Budapest, XIII., Dózsa György út 152.)
14.	Oltalom Karitatív Egyesület (Budapest, VIII., Dankó u. 9.)
15.	Menhely Alapítvány (Budapest, VII., Kürt u. 4.)

Az átfogó vizsgálat arra tekintettel, hogy a hajléktalanság problémája - úgy tűnik, hogy - Budapesten a legnagyobb, a fővárosra  terjedt ki. A helyszíni vizsgálatokra 2000. július 12. és október 27. között került sor, a vizsgálatot 2000. december 10-én zártam le. A vizsgálatot dr. Zséger Barbara jogász és Dr. Szilágyi Júlia orvos, az Országgyűlési Biztosok Hivatalának munkatársai végezték. 

III. A vizsgált alkotmányos jogok és az alkalmazott jogszabályok

•	élethez és emberi méltósághoz való jog [Alkotmány 54. § (1)]
" 54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani."
•	legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog [Alkotmány 70/D. §]
"70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg."
•	diszkrimináció tilalma [Alkotmány 70/A. §]
"70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.
(3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti."
•	szociális biztonsághoz való jog [Alkotmány 70/E. §]
"70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak.
(2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg."

A vizsgálat során az alábbi jogszabályokat alkalmaztuk:

•	1991. évi XI. törvény az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról
•	1993. évi III. törvény a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról
•	1997. évi LXXXIII. törvény a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól 
•	1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
•	43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól
•	2/1988. (XII. 15.) BM-SZEM együttes rendelet az ittas személy kijózanító állomásra szállításáról
•	18/1998. (VI. 3.) NM rendelet a fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről
•	20/1998. (VI. 3.) NM rendelet a mentésről

IV. A vizsgálat megállapításai

1. Az egészségügyi szolgáltatásra való jogosultság és az ehhez szükséges dokumentumok
	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény szerint sürgős szükség esetén minden betegnek joga van az életmentő, illetve a súlyos vagy maradandó egészségkárosodás megelőzését biztosító ellátáshoz. A sürgős szükség vagy veszélyeztető állapot gyanújával ellátásra jelentkező beteget az igénybevétel alapjául szolgáló jogviszonytól függetlenül meg kell vizsgálni, és amennyiben a vizsgálat sürgős szükség, illetve veszélyeztető állapot fennállását igazolja, a beteget az egészségi állapota által indokolt sürgősségi ellátásban kell részesíteni. A mentés igénybevételéhez való jog a Magyar Köztársaság területén egészségbiztosítási jogviszony fennállására való tekintet nélkül mindenkit megillet.
	A fent említetteken túl minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és megkülönböztetés nélküli egészségügyi ellátáshoz. A jogszabály által meghatározott kereteket a társadalombiztosítás rendszere jelenti. Az egészségbiztosításról szóló törvény szerint a térítésmentesen nyújtható egészségügyi szolgáltatások részét képezik a betegségek megelőzését és korai felismerését szolgáló egészségügyi szolgáltatások (például a szűrővizsgálatok), a gyógykezelés céljából végzett ellátások körében a háziorvosi ellátás, a fogászati ellátás, a járóbeteg-szakellátás, és a fekvőbeteg-ellátás, továbbá az egyéb egészségügyi szolgáltatások, mint a szülészeti ellátás és az orvosi rehabilitáció. A gyógyszerek, gyógyászati segédeszközök és egyéb gyógyászati ellátások ugyancsak az egészségügyi szolgáltatás részei, ezeket azonban részben térítésmentesen, részben térítés ellenében, illetve árhoz nyújtott támogatással lehet igénybe venni. 
	A hajléktalanok többsége azonban nem áll olyan munkavégzésre irányuló jogviszonyban, amely biztosítást eredményez. Egészségügyi szolgáltatásra, így a fent felsorolt ellátások igénybevételére azonban a biztosítottakon túl - többek között - jogosultak azok is, akik saját jogú nyugdíjban, vagy hozzátartozói nyugellátásban, járadékban, rendszeres szociális segélyben, időskorúak járadékában, munkanélküliek jövedelempótló támogatásában részesülnek; akik az előbb említettek közeli hozzátartozói, ha jövedelmük havonta nem haladja meg a tárgyév első napján érvényes minimálbér 30%-át; és végül azok, akik a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény 54. §-a alapján szociálisan rászorult személyként az egészségügyi szolgáltatások igénybevétele céljából a települési önkormányzat polgármesterétől hatósági bizonyítványt kaptak. 
	Tehát az a hajléktalan, aki a társadalombiztosítás vagy a szociális ellátórendszer keretében valamilyen pénzbeli ellátásban részesül, vagy a polgármester hatósági bizonyítványt állított ki számára arról, hogy szociálisan rászorult, jogosult egészségügyi szolgáltatásra. A hatályos jogszabályok tehát a hajléktalanok számára is biztosítják azokat a lehetőségeket, melyek szerint hozzájuthatnak az egészségügyi szolgáltatásokhoz.
	A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény szerint a biztosított az egészségügyi szolgáltatás igénybevételére való jogosultságát a Társadalombiztosítási Azonosító Jelét (továbbiakban TAJ) tartalmazó okmány bemutatásával igazolja. Az egészségügyi szolgáltató az Egészségügyi Alapból akkor jogosult az egészségügyi ellátásért térítésére, ha a szolgáltató a biztosított TAJ számát feltüntette. A hajléktalanok nagy része az említett okmánnyal azért nem rendelkezik, mert elveszítette, ellopták tőle, vagy soha nem is állították ki a részére. Így legtöbbjük Tb kártya nélkül érkezik az egészségügyi szolgáltatóhoz, tehát a TAJ szám feltüntetése esetükben automatikusan nem oldható meg.
	A vizsgálat megállapította, hogy a kórházak - a beteg beszállítását követően - saját érdekükben is igyekeznek megtudni az érintett TAJ számát, és így csökkenteni a veszteségeiket. Amennyiben a hajléktalan beteg úgy kerül egészségügyi intézménybe, hogy nem rendelkezik az igazolvánnyal, akkor írásos hozzájárulást kérnek a tőle arra vonatkozóan, hogy engedélyezze az intézmény számára a TAJ szám megkérését az egészségbiztosítási pénztártól. A vizsgálat tapasztalatai szerint a TAJ szám igazolásának hiánya a legkisebb és a leggondosabban kezelt probléma a hajléktalanok egészségügyi ellátásában. Nem jellemző tehát, hogy a Tb kártya hiánya miatt megtagadják a betegtől az ellátást. Ennek ellenére röviden foglalkoznunk kellett ezzel a kérdéssel is, mégpedig a következők miatt. Egyrészt az ellátást vitathatatlanul zökkenőmentesebbé tenné, ha a hajléktalanok TAJ száma az egészségügy részére akár az érintettnél, akár máshol hozzáférhető lenne. Másrészt fontos annak bemutatása, hogy a TAJ szám, illetve Tb kártya megszerzéséhez milyen segítségre van szüksége a hajléktalan embereknek és az egészségügyben dolgozóknak. Ezek a kérdések az adatvédelem területét is érintették, melyekkel a vizsgálat során ugyan találkoztunk, azonban hatáskör hiányában nem foglalkozhattunk velük.
	A TAJ számot az állampolgár a lakóhelye, ennek hiányában a tartózkodási helye szerint illetékes megyei, illetve fővárosi egészségbiztosítási pénztár igazolja. A Tb kártya beszerzését a semmilyen irattal nem rendelkező hajléktalanok esetén azonban sokszor a születési anyakönyvi kivonat, és a személyi igazolvány beszerzése kell, hogy megelőzze, hiszen a kártya kiadásához a személyazonosságot hitelt érdemlően, okmánnyal (személyi igazolvány, anyakönyvi kivonat stb.) kell igazolni. Mindez tovább bonyolítja és elnyújtja az eljárást. Kérdés, hogy ügyeik intézésére és érdekeik érvényesítésére mennyire képesek a leromlott egészségi állapotban lévő, hosszú évek óta utcán élő, sokszor kommunikációs nehézségekkel is küzdő hajléktalan emberek.
	Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár (a továbbiakban OEP) az igazolványt első alkalommal díjmentesen adja ki. Ezen túl az igazolvány kiadásáért - az igazolvány elvesztése, megsemmisülése, ellopása esetén - igazgatási szolgáltatási díjat kell fizetni, amely a vizsgálat idején 1500 forint volt. Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény szerint azonban van mód az illeték fizetési kötelezettség méltányossági alapon történő elengedésére. Az OEP 1995-ben elsőként a Menhely Alapítvány és a Fővárosi Szociális Központ és Intézményei (a továbbiakban FSZKI) számára biztosította azt a lehetőséget, hogy az általuk nyilvántartásba vett hajléktalanok részére illetékmentesen beszerezhetik az igazolványt. Ezt az engedélyt azóta több hajléktalanokkal foglalkozó intézmény megkapta.
	A Főváros területén több szervezet nyújt segítséget a hajléktalanoknak különböző irataik beszerzéséhez. A Főpolgármesteri Hivatal Ügyfélszolgálati Irodája, valamint a Fővárosi Önkormányzat Hajléktalan Információs Irodája tájékoztatással látja el ügyfeleit. Az FSZKI háziorvosi szolgálatához érkező betegek dokumentációinak megszerzésében a Menhely Alapítvány ügyfélszolgálati irodája működik közre, az FSZKI Krónikus Fekvőbeteg Osztályán és Rehabilitációs Osztályán ápolt betegek iratait az ott dolgozó szociális munkások szerzik be. Ezeken az osztályokon a fekvő betegek ellátását ugyanis az OEP nem finanszírozza a Tb kártyával nem rendelkezők számára. A Magyar Vöröskereszt intézményeiben általában a szállásra történő felvételkor derül ki az iratok hiánya, és az ott dolgozó szociális munkások rögtön meg is indítják a beszerzésükre irányuló eljárást. Az egészségügyi szolgáltatók és az egyes szociális intézmények (FSZKI, Oltalom Karitatív Egyesület, Menhely Alapítvány) között működik egyfajta információáramlás. A kórházak a TAJ szám nélkül érkező hajléktalan beteg esetén megkeresik ezeket az intézményeket és segítséget kérnek  annak beszerzéséhez.
	A felsorolt szociális szolgáltatók közül ki kell emelni a Menhely Alapítványt. Ügyfélszolgálatuk - ahol három ügyeletes szociális munkás áll az ügyfelek rendelkezésére - átlagban havi 120 - 160 embernek nyújt segítséget a Tb kártya és az egészségügyi szolgáltatásra való jogosultságot igazoló hatósági bizonytívány megszerzéséhez. A vizsgált időszakban (1998-2000 első féléve) hozzávetőleg háromezer ügyfelük volt. (Ez volt a legmagasabb szám a meglátogatott budapesti intézmények között.) A Menhely Alapítvány nyilvántartást vezet a nála megjelent hajléktalanokról. 1990 óta 22000 kartont gyűjtötték össze, ezek közül 8000 már olyan személyé, aki az utóbbi öt éven belül nem jelent meg az intézményükben, tehát a vizsgálat idején 14000 "élő" karton állt a rendelkezésükre. A náluk fellelhető adatok, és a szálláskereséshez nyújtott segítségük komoly támasz az egészségügyi intézményeknek.

2. Mentés 
	A hajléktalanok nagy része utcáról, az Országos Mentőszolgálat (továbbiakban OMSZ) közreműködésével kerül az egészségügyi ellátás rendszerébe. A vizsgálat során ezért több olyan szervezetet is felkerestünk, amely mentéssel és betegszállítással foglalkozik, vagy olyan gépkocsit üzemeltet, amely szükség esetén a helyszínre küldhető. A mentéssel összefüggésben az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének Központi Ágygazdálkodási Osztálya és Szuperügyeletét, az Országos Mentőszolgálat Fővárosi Szervezetét, a Szamaritánus Mentőszolgálatot, az Oltalom Karitatív Egyesületet, és a Menhely Alapítványt, mint aktív résztvevőt vizsgáltuk.

2.1. ÁNTSZ Fővárosi Intézete, Központi Ágygazdálkodási Osztály és Szuperügyelet
	Az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének Központi Ágygazdálkodási Osztálya (a továbbiakban: KÁNY) a Fővárosi Tisztifőorvos Klinikai Helyettesének irányítása alatt működik. Az osztályvezető főorvos és további 7 főorvos látja el a szuperügyeletet. Munkájukban 8 fő-, és 4 félállású betegirányító diszpécser van segítségükre. A KÁNY a gyógyító munkával kapcsolatban folyamatos munkarendben a Főváros és Pest megye területén a következő feladatokat látja el: nyilvántartja, összehangolja és megállapítja a terület ügyeleti, készenléti ellátásának és betegbeutalásának rendjét, irányítja az akut sürgősségi betegellátást és minden szakterületen elvégzi a krónikus betegirányítást, a pszichiátriai betegek elhelyezésének irányítását pedig az egész ország tekintetében végzi, ezen kívül ellátja a vérszállítással kapcsolatos feladatokat, és kapcsolatot tart az OMSZ-szal. A vizsgálat szempontjából kiemelkedően fontos az a körülmény, hogy innen irányítják a hajléktalanok fekvőbetegek intézeti elhelyezését.
	1999. december 31-ig a hajléktalanok belgyógyászati fekvőbeteg ellátása a Fővárosi Önkormányzat Főpolgármesteri Hivatala Egészségügyi Ügyosztálya vezetőjének 02-607/1995. sz. ügyirata alapján történt. Eszerint - a VIII. kerületben bejelentett lakással rendelkezők kivételével - a hajléktalan betegek a feltalálási hely szerint illetékes önkormányzati kórházba kerültek. A VIII. kerületi bejelentett lakcímmel rendelkezőket a KÁNY útján egyenlő arányban kellett elhelyezni meghatározott kórházak között. A vizsgálat során a kórházakban kapott információk szerint a feltalálási hely alapján történő elhelyezés egyes osztályoknak - melyek ellátási területén több hajléktalanszálló is van - aránytalanul nagy terhet jelentett, míg más osztályok egyáltalán nem láttak el hajléktalan betegeket.
	A KÁNY vezetője 2000. január 1-jétől érvényes új betegirányítási szabályzatot készített a hajléktalanok kórházi ellátásának betegirányításáról. Az új szabályozás célja az, hogy a hajléktalan betegek lehetőleg egyenletes elosztásban kerüljenek a fővárosi kórházakba. A betegirányítási szabályzat a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény kombinált hajléktalanfogalmát használja. Eszerint "hajléktalan a bejelentett lakóhellyel nem rendelkező személy, kivéve azt, akinek bejelentett lakóhelye a hajléktalan szálló", illetve az, "aki éjszakáit közterületen vagy nem lakás céljára szolgáló helyiségben tölti". A szabályzat értelmében az akut ellátás a sebészet, traumatológia, idegsebészet, égés, szájsebészet, urológia, fül-orr-gégészet, pulmonológiai intenzív ellátás, bronchológia szakterületeken a "Budapest és környéke akut ügyeleti beosztása" című utasítás alapján történik, nincs tehát különbség a hajléktalan és nem hajléktalan betegek irányítása között. Infarctus és stroke megbetegedések esetén a KÁNY nem csak a feltalálási területet ellátó kórház mellett dönthet, hanem - a feltalálásnak megfelelően - a pesti és a budai régió kórházai között oszthatja el a betegeket. Az eddig nem említett esetekben a hajléktalanok kórházi elhelyezése a KÁNY-on keresztül történik. A Fővárosi Önkormányzat Főpolgármesteri Hivatala Egészségügyi Ügyosztálya vezetőjének 02-256/2000. számú körlevele szerint az önkormányzati tulajdonú gyógyító-megelőző intézmények között a hajléktalan betegeket a KÁNY a feltalálási helytől függetlenül, egyenletesen osztja el. Ha a kórházban több azonos profilú osztály működik, akkor az osztályok közötti elosztás a kórház vezetése által meghatározott rend szerint történik. Az akut ellátást már nem, de krónikus ellátást még igénylő betegek elhelyezése a kórházak feladata, ehhez szükség esetén a KÁNY is segítséget nyújt. A körlevélben az Egészségügyi Ügyosztály vezetője a fővárosi önkormányzati tulajdonú egészségügyi intézményeket felhívta arra, hogy a KÁNY által hozzájuk utalt betegeket fogadják be.
	Az új rendszer bevezetésétől - 2000. január 1-jétől - a vizsgálat időpontjáig - augusztus 10. - 657 hajléktalan beteg elhelyezése valósult meg a KÁNY szervezésében. A nyilvántartás szerint kiemelkedően magas volt a pszichiátriai - a betegek 38,2 százaléka, 251 fő -, belgyógyászati - a betegek 31 százaléka, 210 fő -, tüdőgyógyászati és bőrgyógyászati osztályokra irányított hajléktalan betegek száma. Ezek az arányok az utcán élő emberek leggyakoribb egészségügyi problémáinak természetére utalnak. 
	A nyilvántartás alapján vizsgálható volt az is, hogy mely kórházak, illetve kórházi osztályok játszanak fontos szerepet a hajléktalanok egészségügyi ellátásában. Bár a KÁNY új rendszerét azzal a céllal hozták létre, hogy a fővárosi kórházak közötti betegmegoszlás egyenletesebb legyen, ennek ellenére, - az adatok arra utalnak -, hogy vannak olyan ellátóhelyek, melyek kiemelkedően sok hajléktalan beteget fogadtak. A legtöbb pszichiátriai beteget a Nyírő Gyula Kórház két pszichiátriai osztályára irányították, a 251 esetből 67-et. A többi nyolc kórház pszichiátriai osztályain elhelyezett hajléktalanok száma 6 és 28 között mozgott. Az említett kórház preferálását valószínűleg az magyarázza, hogy korábban a feltalálási hely szerinti osztályon kellett a hajléktalanokat elhelyezni, a XIII. kerület pedig, ahol sok hajléktalanszálló van, területileg ennek a kórháznak az egyik osztályához tartozik. A KÁNY új rendszerének bevezetése óta is gyakran előfordul olyan eset, hogy a mentősök automatikusan a korábban megszokott osztályra viszik a beteget. A bőrgyógyászati eseteknél is találunk ehhez hasonló aránytalanságot. A vizsgált időszakban a Szent István Kórház I. Bőrgyógyászati Osztálya kétszer annyi hajléktalan beteget fogadott, mint a II. Bőrgyógyászati osztály és a Bőrgyógyászati Klinika. A vizsgált időszakban a belgyógyászati betegségben szenvedők közül a Péterfy Sándor utcai Kórházba került a legtöbb beteg. A tüdőgyógyászati osztályoknál egyenletesebb az eloszlás. A kórházakban készült interjúk alapján egyébként feltételezhető, hogy az egyes osztályokon tapasztalható magas számok nem csak a mentősök korábbi gyakorlatával, hanem a kórházak fogadókészségével is összefüggésben vannak.
	A fentieken túl a KÁNY feladatai közé tartozik a betegfelvételi renddel összefüggő problémák megoldása is. Ha egy kórházi osztály az oda irányított hajléktalan beteget nem kívánja felvenni, akkor munkaidőben az osztályvezető főorvos, ezen kívül pedig a szuperügyeletes orvos feladata a helyzet megoldása. Az ilyen esetekről adatokkal, dokumentációval a KÁNY nem rendelkezik. A vizsgálat során készített interjúk alapján viszont egyértelművé vált, hogy heti rendszerességgel előfordul a hajléktalanok felvételének megtagadása. A vezető főorvos tájékoztatása szerint a betegirányítással kapcsolatban a legnagyobb nehézséget az jelenti, hogy a napi munka során nem érvényesül kellőképpen az ÁNTSZ hatósági jogköre. Az egészségügyi szolgáltatók a KÁNY kérését és a betegirányítását nem tekintik kötelezőnek. Az érintett beteg lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) sérelmének veszélyét jelenti és így alkotmányos joggal összefüggő visszásságot okoz, ha egy kórházi osztály orvosilag indokolt esetben, a szükséges feltételek fennállása esetén, a betegirányítás ellenére vonakodik felvenni a beteget.
	Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének vezetője adjon ki körlevelet a fővárosi kórházaknak. Ebben rögzítse, hogy a KÁNY betegirányítását - a szükséges feltételek fennállása esetén - az egészségügyi intézményeknek kötelező figyelembevenni.

2.2. Országos Mentőszolgálat Fővárosi Szervezete
	Az OMSZ a Fővárosban jelenleg 86 gépkocsival rendelkezik, ezek száma az elmúlt 20 évben folyamatosan csökkent. Az OMSZ Fővárosi Szervezetének vezetője szerint napi átlagban csak 70 kocsit tudnak elindítani, ennek oka nem a gépkocsik műszaki állapotában, hanem a munkaerő hiányában keresendő. A Mentőszolgálat három típusú kocsival dolgozik: a rohamkocsi oxiológus szakorvossal megy ki a helyszínre, (ebből felszerelés szerint 11 áll rendelkezésükre, de mivel nincs ennyi szakorvos, csak 7 autót tudnak rohamkocsiként használni), a 28 esetkocsin mentőtiszt dolgozik, a többi szállítókocsi mentőápolóval.
	Az OMSZ budapesti szervezetének naponta átlagosan 1000-1200 hívása van. Ennek 30 százaléka mentési feladat, 70 százaléka pedig betegszállítás. Az utóbbi területen jelentkezik a kevés elindítható gépkocsiból származó probléma, hiszen a sürgősségi esetek elsőbbséget élveznek, így a szállításra váró betegeknek sokszor 8-10 órát kell várakozniuk. Az OMSZ az Európa Mentőszolgálattal - 2 gépkocsira - és a Magyar Máltai Szeretetszolgálattal - 1 gépkocsira - kötött együttműködési szerződést. Ezek a szervezetek az OMSZ irányításával végeznek mentési feladatokat.  Esetenként előfordul, hogy kizárólag betegszállításra más szervezeteket is igénybe vesznek.
	Az OMSZ-nál arra vonatkozóan, hogy időszakonként hány hajléktalant mentettek, illetve szállítottak nem kaptunk adatot, hiszen a hatályos jogszabályoknak megfelelően a (1997. évi CLIV tv., 19/1998. VI.3. NM rendelet) a mentésszakmai adatokon kívül a beteg személyére vonatkozóan csak a neve, születési éve, TAJ száma - csak az orvos által rendelt betegszállítás esetén - és lakcíme állnak rendelkezésre. A hajléktalan betegeket külön nem regisztrálják. A menetlevelek vizsgálata esetén sem derül ki egyértelműen, hogy hajléktalan betegről van-e szó. Erre legfeljebb a lakcím hiánya, egy hajléktalanszálló címe, vagy az eset leírása utalhat. Ezért felkértük az OMSZ fővárosi vezetőjét, hogy egy hónapon keresztül - 2000 novemberében - a kivonuláskor regisztráltassa, ha a beteg hajléktalan volt. Az így kapott adatok szerint 2000. novemberében a fővárosban 468 hajléktalanhoz vonult ki a mentőszolgálat. Ugyanebben az időszakban a KÁNY 154 tételszámot adott ki hajléktalanok kórházi elhelyezésére, tehát az utcán fellelt hajléktalanok egyharmadát szállították fekvőbeteg intézménybe.
	A fővárosi mentőszervezet vezetője a téli lehűléses és/vagy fagyásos esetek megelőzése érdekében szolgálati utasítást adott ki, amely szerint a közterületről a hajléktalanokat beleegyezésük esetén akkor is el kell vinni, ha nem látható rajtuk semmilyen sérülés, betegségük miatt nem igényelnének sürgősségi kórházi elhelyezést. Abban az esetben azonban, ha az érintett tiszta tudatú és tiltakozik a beszállítás ellen, a mentőegység kénytelen a feltalálási helyen hagyni őt. Ilyenkor nem veszik fel a kapcsolatot szociális munkásokkal, hajléktalanokat ellátó intézményekkel, és nem értesítik őket arról, hogy veszélyeztető körülmények között hagytak az utcán egy embert. Ez a helyzet több veszélyt rejt magában. Egyrészt a helyszínen hagyott tiszta tudatú, de legyengült ember továbbra is ki van téve az utcai életmóddal együtt járó olyan veszélyeknek, mint például lehűlés, fagyás, élősködők, fertőzések. Másrészt sok olyan betegségről, állapotról lehet szó, mint például a fertőző tüdő tbc., a lábszár fekély, a gyomor fekély, a májzsugor, különböző idegrendszeri elváltozások, amelyek nem minősülnek sürgősségi esetnek, ezért a beszállítás elmulasztása miatt előfordulhat, hogy hosszú ideig, vagy esetleg végérvényesen kezelés nélkül maradnak. Ezekben az esetekben egy megfelelő intézményi háttérrel rendelkező szakképzett szociális munkásnak több esélye van arra, hogy meggyőzze a hajléktalan embert arról, hogy fogadja el a segítséget. Ennek előfeltétele az, ha az utcai szociális munkásokat foglalkoztató szervezetek tudomást szereznek a köztéren hagyott emberről. Ezzel kapcsolatban az ilyen szolgáltatásokat fenntartó intézmények és a mentőszervezet között semmilyen rendszeresített információs kapcsolat nincs. Emiatt az egyszer már "megtalált" hajléktalan ismét magára maradhat, nem jut el sem a szociális, sem az egészségügyi ellátórendszerbe. Az a körülmény, hogy a mentőszolgálat a tiszta tudatú, és a beszállítás ellen tiltakozó hajléktalanokat veszélyeztető körülmények között - tehát a lehűlés veszélyének kitéve, illetve ezen túl esetleg sürgősségi ellátást nem igénylő más betegségek fennállása mellett - az utcán hagyja és feltalálási helyükről nem értesít semmilyen szociális ellátó intézményt, az érintett hajléktalan emberek lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) és a szociális biztonsághoz való joga (Alkotmány 70/E. §) sérelmének közvetlen veszélyét hordozza és ezzel alkotmányos joggal összefüggő  visszásságot okoz.
	Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Mentőszolgálat Fővárosi Szervezetének Vezetője gondoskodjon arról, hogy a mentőszolgálat értesítsen egy diszpécser központot fenntartó és utcai szociális munkásokat foglalkoztató szociális szervezetet a tiszta tudatú, és a beszállítás ellen tiltakozó, így veszélyeztető körülmények között az utcán hagyott hajléktalan ember feltalálási helyéről.
	A mentőszolgálatnak a hajléktalan betegek kórházba szállításával kapcsolatban az élősködők okoznak jelentős problémát. Egy-egy ilyen személy szállítása után az egész gépkocsit fertőtleníteni kell, ezért 3-4 órára kiesik a forgalomból. Ez a körülmény az alacsony elindítható gépkocsiszám mellett nagy veszteséget jelent. Ezért, ha a sürgősségi ellátást nem igénylő beteg beleegyezik abba, hogy hajléktalanszállóra vigyék, és így nem mentésre, csak szállításra van szükség, akkor a mentőegység kihívja az Oltalom Karitatív Egyesület által üzemeltetett gépkocsit és a szállítást már ők végzik.
	A rendelkezésünkre álló információk szerint az élősködővel fertőzött betegek fertőtlenítő fürdetése körül komoly viták vannak a mentőszolgálat és a kórházak között. A kórházak többsége nem működtet fertőtlenítő helyiséget, és nem is szívesen vállalja fel ezt a feladatot, így a fertőtlenítő fürdetés miatt az ÁNTSZ fürdőit kell felkeresni. Az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének Fertőtlenítő Osztályán kapott tájékoztatás szerint olyan eset is előfordult, hogy egy kórház traumatológiai osztálya már felvette és előkészítette a beteget műtéti ellátásra, amikor kiderült, hogy élősködővel fertőzött, és ekkor küldték az ÁNTSZ-hez fertőtlenítésre. Az elmúlt években az ÁNTSZ tájékoztatása szerint évi 4-5 esetben fordult elő, hogy a fürdetés közben a beteg meghalt, akkor, amikor a mentő a kórházi felvétel előtt hozta ide a hajléktalant. Ezek a halálesetek az ÁNTSZ jegyzőkönyveiben azért nem kereshetők vissza, mert a betegek halálát a mentősök szállítás közbeni halálesetként regisztrálták.
	A halálesetek megelőzése miatt két éve új rendszert vezetett be az ÁNTSZ, azóta haláleset nem fordult elő. A fertőtlenítő  fürdetést csak akkor végzik el, ha egy orvos fürdethetőnek nyilvánította a beteget. A hajléktalan betegek egészségügyi ellátásának ezen a pontján két kérdés merül fel: egyrészt ki dönt a beteg fürdethetőségéről, másrészt a beteg és a mentő szempontjából nem túl hosszadalmas és körülményes-e ez az eljárás. A vizsgálat tapasztalatai szerint a fürdetés ÁNTSZ-en keresztül történő megoldása több hátránnyal is jár. Ha a fürdetésre olyan időszakban kerül sor, amikor a fürdő melletti háziorvosi rendelőben orvos dolgozik, vagy a mentőegységet orvos vezeti, akkor ők dönthetnek a fürdethetőség kérdésében. A közvetlen veszély akkor merül fel, ha esetkocsi szállítja a beteget, melyen minden esetben mentőtiszt dolgozik, ilyenkor ugyanis ő dönt arról, hogy kórház helyett először fürdetni viszik-e a beteget. Az éjszakai időszak a legkockázatosabb, hiszen ekkor az ÁNTSZ csak akkor vállalja a fürdetést, ha kórháztól, vagy más ügyeletes orvostól fürdethetőségről szóló papírt hozott a mentő. Az egész eljárás rendkívül hosszadalmas. Miután a mentő felveszi a beteget és megállapítja, hogy fürdetésre lesz szükség, kórházba, vagy ügyeletes orvoshoz kell szállítania, onnan a fürdetőbe, majd ismét vissza az egészségügyi intézménybe. A mentőegység szempontjából ez - a gépkocsi fertőtlenítésével együtt - több órás kiesést jelent, ami az elindítható gépkocsik alacsony számára tekintettel nagyon megterheli a mentőszolgálatot. A beteg szempontjából különösen veszélyes lehet, ha több órát kell utaznia, illetve várakoznia mielőtt sor kerülhetne az orvosi ellátásra, ami adott esetben lehet sürgősségi ellátás is.
	A fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről szóló 18/1998. (VI. 3.) NM rendelet 4. számú melléklete szerint a "kórházban és egyéb fekvőbeteg-ellátó intézményben (a továbbiakban: kórház) a tetvesség behurcolásának megakadályozása érdekében a felvételi részlegnél, ahol ez nem megoldható a kórházi osztályokon (a kórtermektől elkülönítve) megfelelő helyiséget és fürdőszobát kell biztosítani. Felvételkor e helyiségben a beteget és levetett ruháit tetvességre nézve meg kell vizsgálni. Ha a tetvesség kizárható, a beteg a kijelölt kórteremben elhelyezhető. Ha tetvesség állapítható meg, vagy nem zárható ki biztosan, a betegnek és ruházatának tetvetlenítését késedelem nélkül el kell végezni." Az említett rendelet  37. § (2) bekezdése szerint "minden egészségügyi, szociális és oktatási dolgozó, aki az elvégzett vizsgálatok során tetvesség fennállását észleli, vagy arról hivatásának gyakorlása közben tudomást szerez, köteles annak megszüntetéséről haladéktalanul gondoskodni. Amennyiben ezt a tetvesség mértéke, jellege vagy bármi más ok miatt hatáskörében biztosítani nem tudja, köteles az esetről a területileg illetékes városi intézetnek jelentést tenni, aki a tetvetlenítést a városi intézettel elvégezteti." A jogszabály szerint tehát elsősorban az ellátó egészségügyi szolgáltató, kórház kötelessége a tetvesség megszüntetése, ezen kívül a felvételi részlegnél kötelességük az ennek megfelelő helyiséget is biztosítani.
	Mind a mentőszolgálat vezetőjének, mind az ÁNTSZ érintett osztályvezető főorvosának álláspontja szerint elfogadhatóbb lenne, ha a fertőtlenítést és a fürdetést a kórházak oldanák meg. Az ÁNTSZ adatai szerint a mentővel fertőtlenítésre érkező hajléktalanok száma nem magas, az összes esethez képest szinte elhanyagolható. 1999-ben összesen  54 embert hoztak kórházból fertőtlenítésre, a 2000 januári napló szerint csupán öt, júliusban pedig csak két beteget szállított a mentő. A kórházaknak tehát csak egy-egy kivételes esetben kellene ezt a feladatot ellátni, ami viszont - az utaztatás idejének jelentős csökkenése és a fürdetés esetleges veszélyének kiküszöbölése miatt - az érintett betegek ellátásának minőségi javulását eredményezhetné.
	Az a körülmény, hogy a kórházak nem a 18/1998. (VI. 3.) NM rendeletben foglaltaknak megfelelően járnak el, tehát nem oldják meg a fertőtlenítést a felvétel előtt, és ezért a betegeknek több órát kell utaznia, illetve várakoznia mielőtt sor kerülhetne az orvosi ellátásra, az érintett betegek a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) sérelmének esetenként közvetlen veszélyét és a jogállamiságból fakadó jogbiztonság alkotmányos követelményének (Alkotmány 2§ (1) bek.) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz.
	Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy a Fővárosi Önkormányzat, mint a fővárosi kórházak fenntartója gondoskodjon arról, hogy a kórházak a rendeletben foglaltaknak megfelelően végezzék el a hozzájuk érkező betegek szükség szerinti fertőtlenítését.

2.3. Oltalom Karitatív Egyesület Mentőszolgálata és a Szamaritánus Mentőszolgálat
	A Szamaritánus Mentőszolgálat összesen 36 gépkocsival rendelkezik, melyek közül naponta 16 végzi a feladatokat. A gépkocsik működtetésére a társadalombiztosítással kötöttek finanszírozási szerződést. A Szamaritánus Mentőszolgálat 2-3 orvost foglalkoztat, rajtuk kívül az éppen aktuális esettől függően kérnek fel megfelelő szakképzettséggel rendelkező orvost.
	A Szamaritánus Mentőszolgálat mentőautói közül egynek a működését az Oltalom Karitatív Egyesület finanszírozza, és az Egyesület orvosai döntenek a használatáról. A szociális mentőn összesen hat főnyi személyzet váltott műszakban, 24 órában teljesít szolgálatot. A gépkocsi, felszereltsége miatt, és azért mert az egység vezetője mentőápoló, csak betegszállítási feladatokat végezhet, engedélyük mentőápolói kísérettel, mentőkocsival történő betegszállításra szól. A szociális mentővel 1999-ben összesen 3511 személyt szállítottak. Általában havi 3-400 hívást regisztrálnak, tehát a gépkocsi kihasználtsága 100%-os. Közterületről közreműködésükkel 1999-ben 639 legyengült hajléktalan került szállásra. Ezen kívül a járóképtelen betegek szakvizsgálatra, kontroll vizsgálatra szállítását is végzik. A hajléktalanoknak ez a szolgáltatás térítésmentes, és TAJ számot sem kérnek tőlük, hiszen az Egyesület finanszírozza a működést.
	A leggyakrabban orvosok és szociális munkások hívják a szociális mentőt, a nem szakemberektől érkező hívások nagy része pedig a MÁV és a BKV munkatársaitól származik. A diszpécserközpontban a hívás beérkezésekor rögtön megkísérlik tisztázni, hogy a beteg igényel-e sürgősségi ellátást - vérzik-e, sérült-e -, vagy láthatóan ittas állapotban van-e. Ha ugyanis a beteg orvosi ellátást igényel, vagy ittas, akkor az Oltalom Egyesület mentője nem szállíthatja, így arra kérik a hívót, hogy értesítse az Országos Mentőszolgálatot. Havonta 12-16 esetben fordul elő, hogy az OMSZ már helyszínre érkezett egységének a vezetője, mivel az érintett nem igényel orvosi ellátást, értesíti a szociális mentőt, hogy vigye a hajléktalant szállóra. A diszpécserközpontban igyekeznek a hívótól megtudni azt is, hogy a hajléktalan hajlandó-e elmenni velük. Ha nem, akkor nem mennek ki a helyszínre, hanem megadják az Oltalom Egyesület számát.
	A mentőszolgálatnál dolgozó szakemberek tapasztalatai szerint télen megtelnek azok a hajléktalanszállók, amelyeken orvos dolgozik és ahol olyan embereket lehet hosszabb időre elhelyezni, akiknek kórházi ellátásra nincs szükségük, de nagyon leromlott általános állapotuk miatt, esetleg kórházi kezelés után szakszerű ápolást igényelnek. 

2.4. Menhely Alapítvány által üzemeltetett krízisautó
A Menhely Alapítvány a hajléktalanellátás egyik legrégebbi és legsokoldalúbb intézménye. Szolgáltatásai között - melyekről részletesebben már az első fejezetben volt szó - helyet kapott a hajléktalanok mentésében és ellátáshoz juttatásában fontos szerepet játszó diszpécserközpont és a krízisautó is.
	A diszpécserközpontot 1994-ben azért hozták létre, hogy információs központként működjön a fővárosi hajléktalanellátásban, és koordinálja az éjjeli menedékhelyek férőhelyeinek "feltöltését". 1998 előtt a diszpécserközpont 24 órás telefonszolgálatához befutó lakossági hívások alapján veszélyesnek ítélt, szakmai segítséget igénylő helyzetekben megpróbálták valamelyik teajáratot, vagy mentőszolgálatot kiküldeni a helyszínre. A bejelentőtől mindig visszajelzést kértek arról, hogy kiment-e a hívott mentő és elvitte-e a hajléktalant.
	A krízisautót 1998. november 15-től a Szociális és Családügyi Minisztérium részfinanszírozásával, az FSZKI-val együttműködve, pályázati pénzekből tartják fenn. Céljuk az, hogy segítséget nyújtsanak a téli időszakban közterületen krízishelyzetbe került hajléktalan embereknek. A gépkocsival délután 17 és reggel 8 óra között két szociális munkás megy a helyszínekre. Az autó meleg ruhával, takaróval, gyógyszerekkel, kötszerrel, információs füzettel, teával, élelmiszerrel és telefonnal van felszerelve. 1999 telén az egyik éjjeli menedékhelyen olyan szállót alakítottak ki, amely háttérintézményként szolgálhatott a krízisautónak. Itt a közterületről beszállított hajléktalan emberek a szálláslehetőségen túl egészségügyi ellátásban is részesültek.
	A Menhely Alapítvány szakembereinek tájékoztatása szerint a néhány évvel ezelőtt többször előfordult, hogy a mentőszolgálat egészségügyi szempontból nem tartotta indokoltnak a télen, közterületen fekvő hajléktalan emberek ellátását, kórházba szállítását. (Lásd az 1., 2., 3., 4., 5. számú esetek.) A vizsgálat megállapításai szerint ezt a problémát orvosolta az OMSZ Budapesti Szervezet vezetőjének már részletezett utasítása. Szerintük még mindig hiányoznak az ellátórendszerből azok az intézmények, amelyek egészségügyi ellátást is nyújtanának az utcáról beszállított, leromlott egészségi állapotú hajléktalan embereknek.

2.5. Magyar Máltai Szeretetszolgálat Mozgó Orvosi Rendelője
	A Magyar Máltai Szeretetszolgálat által OEP finanszírozással fenntartott Mozgó Orvosi Rendelőt (a továbbiakban MOR) az OMSZ esetkocsijaihoz hasonló eszközökkel szerelték fel. A hozzájuk fordulókat az utcán látják el, illetve szükség esetén kórházba utalják, vagy szállítják őket. A gépkocsivezetőkön kívül 2 főállású orvos, 1 főállású ápolónő, és 23 önkéntes segítő dolgozik a Mozgó Orvosi Rendelőn. Szinte minden hajléktalant érintő, az utcai életmóddal együttjáró tipikus megbetegedések például meghűlések, felfázások, légúti hurutok, lábszárfekélyek kezelésére fel vannak készülve. 1999 folyamán a MOR-on 5094 hajléktalan embert részesítettek orvosi ellátásban, 144 alkalommal szállítottak beteget kórházba, vagy szakrendelésre, 80 esetben pedig a hajléktalan betegek szálláson történő elhelyezéséhez nyújtottak segítséget.

3. Alapellátás
	Az alapellátás vizsgálata során felkerestük az FSZKI és az Oltalom Karitatív Egyesület háziorvosi rendelőit, ÁNTSZ által működtetett háziorvosi rendelők egyikét és az ÁNTSZ fertőtlenítő fürdőjét.

3.1 Fővárosi Szociális Központ és Intézményei
	A FSZKI egészségügyi szolgáltatást nyújtó részlegében négy ellátási forma működik, a komplex ambulancia, a felnőtt háziorvosi rendelő, a rehabilitációs és az ápolási osztály. (Az utóbbi két ellátási formáról a későbbiekben szólunk.) Az ÁNTSZ által kiadott, járóbetegellátásra szóló működési engedély a tárgyi feltételek hiánya miatt ideiglenes. Az ideiglenes működési engedély szerint az egészségügyi szolgáltatást nyújtó egyes intézmények szakmai minimumfeltételeiről szóló 21/1998. (VI. 3.) NM rendeletben meghatározott építészeti minimumfeltételeknek 2005. szeptember 30-ig, a tárgyi, személyi, szakmai és a gép-műszer minimumfeltételnek 2001. szeptember 30-ig kell megfelelniük. Az háziorvosi rendelő a már említett módon, területi ellátási kötelezettség nélkül, az Egészségbiztosítási Pénztárral kötött finanszírozási szerződéssel működik. A szerződés szerint a háziorvosi szolgálat orvosa a rendelésen megjelenő betegek részére TAJ szám hiányában is térítésmentesen nyújtja az ellátást.
	A felnőtt háziorvosi ellátást két pszichiáter és egy belgyógyász-kardiológus szakorvos biztosítja. A rendelő reggel 8 és délután 16 óra között tart nyitva. 1998-ban 4277, 1999-ben 2563 beteget láttak el, 2000. első felében pedig 1708 hajléktalan jelent meg a rendelésen. A rendelő működésének megindulása óta összesen 6100 hajléktalan kartonját gyűjtötték össze, ezek 85-90 százaléka élő karton. A komplex ambulancián járóbetegellátás keretében pszichiátriai, neurológiai, belgyógyászati, kardiológiai és pulmonológiai szakterületeken tudják fogadni a betegeket. Az ambulancián - pályázaton nyert pénzből - ingyenes receptet tudnak kiállítani, ami növeli a rendelők forgalmát.

3.2. Oltalom Karitatív Egyesület
	Az Oltalom Karitatív Egyesületnél a hajléktalanok háziorvosi ellátása 1993 óta működik. Az Egyesület a vizsgálat idején két háziorvosi praxist, bőrgyógyászati szakrendelést, fogorvosi szakrendelést tartott fenn és 30 ágyon kórházi ellátást nyújtott a hajléktalanoknak. (Ez utóbbiról a későbbiekben szólunk.) A működési engedélyek szerint az Egyesület a fog- és szájbetegségek és a betegszállítás területén maradéktalanul megfelel a jogszabályi követelményeknek. A felnőtt háziorvosi és bőrgyógyászati tevékenységre azonban csak ideiglenes működési engedélyt kaptak. A határozat szerint az egészségügyi szolgáltatást nyújtó egyes intézmények szakmai minimumfeltételeiről szóló 21/1998. (VI. 3.) NM rendeletben meghatározott építészeti minimumfeltételeknek 2005. szeptember 30-ig, a tárgyi, személyi, szakmai és a gép-műszer minimumfeltételnek 2001. szeptember 30-ig kell megfelelniük.
	Az Egyesületnél 13 fő- és mellékállású orvos dolgozik, akik között van belgyógyász, pszichiáter, neurológus, sebész, urológus, bőrgyógyász, és háziorvos is. Naponta 24 órán át van jelen orvos az épületben, aki szükség esetén bármikor fogadhatja az ide - akár mentővel -érkező betegeket. Az ellátások igénybevételének semmilyen feltétele nincs. A járóbetegek 95 százaléka más hajléktalanellátó intézményektől, kisebb része pedig más egészségügyi szolgáltatótól érkezik.
	1999-ben az alapellátásban, a bőrgyógyászaton és a fogorvosi ellátásban összesen 6280 beteget láttak el. A háziorvosi rendelésen 4068 személy jelent meg, akiknek megközelítőleg 20 százaléka visszajáróként vette igénybe a szolgáltatásokat. A 3500 kartonból megközelítőleg 2800 a vizsgálat idején is visszajárók kartonja. A bőrgyógyászaton 1769 esetet láttak el, a fogorvosi ellátást - mely heti kétszer négy órás rendelést jelent - 443 fő vette igénybe. Ez utóbbira nagyobbak az igények, azonban a korlátozott anyagi lehetőségeik miatt nem tudják a rendelési időt meghosszabbítani, illetve a fogpótlás díját átvállalni.

3.3. Magyar Máltai Szeretetszolgálat orvosi rendelője
	A Magyar Máltai Szeretetszolgálat által fenntartott háziorvosi rendelő, ahol két orvos és egy asszisztens dolgozik, a hét öt napján áll a hajléktalanok rendelkezésére. A Szeretetszolgálat a rendelő mellett házi gyógyszertárat működtet, ahonnan a vizsgálat után a rászorulókat ingyen gyógyszerekkel látják el. 1999-ben 2631 beteg kereste fel a háziorvosi rendelőt, sokan közülük rendszeresen visszatérő betegek. Szakrendelésre 142 hajléktalant irányítottak, kórházba pedig 23 beteg került. A rendelő mellett 1997 óta két betegszoba működik, ahol lehetőség van a betegek kezelésére, kivizsgálására és maximum 7-10 napos ottartózkodásra. Ezt a határidőt az utókezelésre alkalmas szálláshelyek hiánya miatt sokszor nem tudják betartani és a megadottnál hosszabb ideig kénytelenek a beteget ott tartani.
	A Magyar Máltai Szeretetszolgálat több szervezet együttműködése és szakmai segítsége mellett végzi a hajléktalan emberek tbc szűrését, gyógyítását és utógondozását. Mozgó szűrőállomást működtetnek, amely évente megközelítőleg 4800 személy szűrését végzi el. Közülük körübelül 3000 hajléktalan, a többiek büntetésüket töltő elítéltek. A szolgáltatás finanszírozását a Szociális és Családügyi Minisztériumi támogatáson kívül alapítványi segítséggel és adományokból oldják meg. 

3.4. Állami Népegészségügyi Szolgálat Fővárosi Intézetének Fertőtlenítő Osztálya és háziorvosi rendelője
	A háziorvosi rendelőkön kívül, annak ellenére, hogy ez az egészségbiztosítás fogalmai szerint nem tartozik az alapellátások körébe, ebben a fejezetben kell szólnunk a hajléktalanok fertőtlenítő fürdetéséről is. Itt olyan szolgáltatásról van szó, amely rendkívül fontos a betegségek megelőzésében, és amelyet sok hajléktalan ember, rendszeresen visszajáróként vesz igénybe. A szolgáltatás viszonylag egyszerűen megszervezhető és képzett szakemberekkel hatékonyan, komolyabb infrastruktúra nélkül is működtethető.
	A vizsgálat szempontjából az ÁNTSZ három tevékenységét kell kiemelni, melyek a hajléktalanellátásban fontos szerepet játszanak: a személyi fertőtlenítéseket, köztük a kórházi felvétel előtti fertőtlenítéseket; a hajléktalanokat szállító mentőautók, illetve a hajléktalanszállók fertőtlenítését; és a hajléktalanok háziorvosi ellátását végző rendelők fenntartását. Az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének Fertőtlenítő Osztályán belül működő Fertőtlenítő Csoport feladata a humán ektoparazitákkal kapcsolatos megelőzés és a fertőtlenítés. Ezeket a tevékenységeket kizárólag az ÁNTSZ Fővárosi Intézete végzi. A kerületi intézetek - a szakemberek és a tárgyi feltételek hiányában - nem tudják a megjelölt feladatokat ellátni.
	Az ÁNTSZ három tisztasági-fertőtlenítő fürdőt tart fenn, ahol a hajléktalanok személyi kezelését együtt napi 24 órában látják el. A Gyáli úton és a Dandár utcában található fürdők napközben vehetők igénybe, naponta 8-tól 20, illetve 6-tól 18 óráig. A Váci úton lévő fürdő éjszaka áll az ide mentővel érkezők rendelkezésére. Az itt dolgozó szakemberek szerint a fürdőkben megjelenők 99 százaléka hajléktalan, akik meglehetősen nagy számban és visszatérőként veszik igénybe az ÁNTSZ szolgáltatását. A fürdőkben lehetőség van hővel végzett gépi fertőtlenítésre és mosásra. Ez utóbbi azt jelenti, hogy a fürdőbe érkező hajléktalanok ruháit is tudják fertőtleníteni és mosni. A feladatokat 13 fertőtlenítő szakember végzi. A tisztálkodáshoz szükséges szereket az intézet biztosítja.
	A fürdőkben végzett személyi kezelések magukban foglalják a fejtetű, ruhatetű, lapostetű, rüh miatt, valamint a preventív okokból történő kezeléseket. Ez utóbbi - az összes személyi kezelések több, mint 95 százaléka. Az élősködővel még nem fertőzött hajléktalanok olyan szerrel végzett fertőtlenítő fürdetését jelenti, amely bizonyos ideig megakadályozza az eltetvesedést. A preventív okból kezeltek száma 1995 óta folyamatosan nő. 1995-ben  48.696, 1996-ban 54.082, 1997-ben 65.971 ilyen természetű kezelésre került sor. 1999-ben 72.664 preventív személyi kezelést végeztek, ami szinte megegyezik az előző évi kezelések számával. Az ÁNTSZ adatai szerint 1998-ban és 1999-ben a fürdőbe érkezők körében a ruhatetvesek és a rühesek száma azonos volt. Ezzel szemben 1999-ben a fejtetveseknél 55 százalékos, a lapostetvességnél pedig 80 százalékos a növekedés volt.
	A hajléktalanok háziorvosi ellátását az ÁNTSZ 1995 óta, két telephelyen, a Gyáli úti és a Dandár utcai tisztasági-fertőtlenítő fürdő mellett működő rendelőkben végzi. A rendelők működését az OEP finanszírozza, a költségeikhez szükséges összeget pályázati pénzekből egészítik ki. A hajléktalan betegeket TAJ szám nélkül is ellátják, hiszen az OEP területi ellátási kötelezettség nélküli rendelőként finanszírozza a két háziorvosi rendelőt. A Dandár utcai telephelyen egy orvos és egy ápolónő, a Gyáli úti telephelyen három orvos, egy részmunkaidőben dolgozó bőrgyógyász, belgyógyász és négy ápolónő végzi a hajléktalanok egészségügyi ellátását. A belgyógyászati betegségeken kívül ellátják a sebészeti, gégészeti és más betegségeket is. A rendelőben megjelenők nagy része visszajáró beteg, ami lehetővé teszi, hogy az egészségi állapotuk alakulását a személyzet nyomonkövesse. A háziorvosi rendelőkben 1999-ben 9555-en részesültek orvosi ellátásban, kontroll-vizsgálaton 3030-en jelentek meg. Az ellátottak közül 38 személyt utaltak kórházba, 301-et pedig szakrendelésre küldtek. A kórházi kezelés előtt az orvos megbeszéli a kórház ügyeletesével a felvételt, így soha nem utasították el őket. Ingyenes gyógyszerrel is el tudják látni a hajléktalanokat. A rendelőkben dolgozó szakemberek tapasztalatai szerint a hajléktalanok között az utóbbi években egyre több a nagyon leromlott egészségi állapotú ember, akiket többféle betegséggel is kezelni kellene. Egyre többször fordul elő az, hogy a kezelés után a kórházi ellátást nem igénylő, de utcai életre alkalmatlan hajléktalanok számára nem tudnak olyan szállót találni, ahol ápolásukat és orvosi felügyeletüket meg lehetne oldani.
	A vizsgálat során kapott információk szerint az Országos Tisztifőorvos változtatásokat kezdeményezett a fent leírt - a hajléktalanok egészségügyi ellátása szempontjából egyértelműen rendkívül fontosnak minősíthető - két feladattal kapcsolatban. Az Országos Tisztifőorvos véleménye szerint a Fertőtlenítő Osztály tevékenységével összefüggésben át kell gondolni, hogy mi az, ami az ÁNTSZ alapfeladatának számít és profiltisztítást kell végrehajtani. Ennek megfelelően az osztály jelenleg ellátott feladatait - köztük a tetvesedés veszélyének fokozott mértékben kitett személyek vizsgálatát, kezelését, tömeges fürdetését - egy év múlva más intézménynek kell átadni. Az Országos Tisztifőorvos levele szerint a "hajléktalanok orvosi ellátása testidegen" feladat, mely ideiglenesen, a járványügyi megelőzés jelentősége miatt fennmaradhat, azonban "egy éven belül más megoldási alternatívát" kell találni.
	A vizsgálat tapasztalatai szerint mind az orvosi rendelő, mind a fertőtlenítő-fürdető 100%-ban kihasznált. A szolgáltatásokat évek óta több ezer hajléktalan veszi igénybe. Háziorvosi ellátást a fővárosban nem kizárólag az ÁNTSZ nyújt a hajléktalanoknak, azonban a preventív fertőtlenítő-fürdető tevékenysége egyedülálló. A forgalmi adatok szerint az ÁNTSZ által jelenleg működtetett háziorvosi rendelők a vizsgálattal érintettek közül a legforgalmasabbak között vannak, ami nyilvánvalóan annak köszönhető, hogy fertőtlenítő fürdők működnek mellettük. A két szolgáltatás egységes rendszerként működik, a fertőtlenítő fürdőben megjelenő hajléktalanok a fürdés után felkereshetik az ott rendelő orvost, rendszeresen kezeltethetik olyan betegségeiket, amelyek kórházi ellátást nem, de orvosi felügyeletet igényelnek, illetve a lehűlt és rossz egészségi állapotban lévő hajléktalanok fürdetése előtt orvosi vélemény kérhető. A fertőtlenítő fürdők működése a hajléktalanokat ellátó szociális rendszer szempontjából is rendkívül fontos, mert a szállók igénybevételének feltétele a friss igazolás a fertőtlenítésről.
	Az Országos Tisztifőorvos utasítása a háziorvosi ellátás tekintetében a feladat támogatással együtt történő átadására vonatkozik. Ez önmagában - az ellátás egyébként változatlan fennmaradása esetén - nem hozható összefüggésbe alkotmányos joggal. A háziorvosi rendelők működtetésének átadására és átszervezésére vonatkozóan az ÁNTSZ a vizsgálat idején még nem alakította ki az elképzelését, így a vizsgálat megállapítása szerint fennáll annak a közvetlen veszélye, hogy az átszervezés után - a rendelő esetleges elköltözése esetén - a most működő rendszer felbomlana. A vizsgálat megállapításai szerint a háziorvosi rendelők működtetésének átadása után a most egységesen működő rendszer megbontása az orvosi kezelés elmaradásához vezethet, ami az érintettek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való alkotmányos joga (Alkotmány 70/D.§) sérelmének veszélyét jelenti.
	A feltárt visszásság orvoslása és az alkotmányos jog sérelmének megelőzése érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Tisztifőorvos a rendelők működtetésének átadása során gondoskodjon a szolgáltatás jelenlegi integrált rendszerének fennmaradásáról.
	A fertőtlenítő-fürdető feladatának más intézménynek való átadása a vizsgálat megállapításai szerint nem jelenthet megoldást, hiszen a fertőtlenítő fürdetéshez szükséges szakemberekkel és szaktudással csak az ÁNTSZ rendelkezik. A feladat kevésbé hatékony elvégzése, vagy a tevékenység megszüntetése esetén az utcán élő emberek e tekintetben teljes egészében ellátatlanul maradnának, és ez két komoly hátrányhoz vezetne. Egyrészt az itt rendszeresen fertőtlenítő készítményekkel tisztálkodó, és így a tetvesség és más élősködők ellen jelenleg védelmet élvező hajléktalanok egészségi állapota feltehetően sokkal rosszabbra fordulna. A hajléktalanok körében nem ritkán előforduló parazitózisok (ruhatetű, fejtetű, lapostetű, rüh) miatt könnyen keletkeznek hámsérülések, melyek kedveznek a különböző bakteriális fertőzéseknek. (A parazitózisokkal együttjáró másodlagos bakteriális fertőzés például az ótvar, az orbánc. De gyakoriak a különböző gennyes fekélyek, például lábszárfekély, és a gombás elváltozások is.) A másik veszély, melyet a rendszer megszüntetése hordoz magában közegészségügyi jelentőségű. A parazitózisok veszélyének fokozott mértékben kitett emberek preventív kezelésének megszűnése a fővárosban általános fertőzésforrás kialakulásához vezethet. A vizsgálat megállapítása szerint a fertőtlenítő-fürdetés lehetőségének megszüntetése, illetve oly módon történő átadása, mely a tevékenység hatékonyságának csökkenését eredményezi, az érintett hajléktalanok és a velük a mindennapi élet során kapcsolatba kerülők lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) sérelmének veszélyét hordozza magában és ezzel visszásságot okoz.
	Az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdése értelmében az ország területén élő minden polgárnak joga van a lehető legmagasabb szintű egészséghez. Az Alkotmánybíróság 77/1995. (XII. 21.) AB határozatában értelmezte a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogot. "A 70/D. § (2) bekezdése ezt a jogosultságot állami kötelezettségvállalásként fogalmazza meg. Eszerint az állam ezt a jogot a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és természetes környezet védelmével valósítja meg.... Az államnak a (2) bekezdésben e jog megvalósulása érdekében meghatározott, az egészségügyi intézmények és orvosi ellátás megszervezésére irányuló kötelezettsége a piacgazdaság feltételei között nem értelmezhető oly módon, hogy az állam köteles létrehozni, fenntartani és működtetni az egészségügyi intézményrendszert. Ám annyit feltétlenül jelent, hogy az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul."
	Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról szóló 1991. évi XI. törvény 4. § (6) bekezdésének b) pontja szerint a Szolgálat járványügyi tevékenység körében irányítja és ellenőrzi - az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott esetekben végzi - a fertőző betegekkel, a fertőzésre gyanús személyekkel, a kórokozó-hordozókkal kapcsolatos tevékenységet, valamint a fertőtlenítést és az egészségre káros rovarok, egyéb ízeltlábúak és rágcsálók által okozott egészségi ártalmak megelőzését. A fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről szóló 18/1998. (VI. 3.) NM rendelet 4. számú melléklete szerint az eltetvesedés veszélyének fokozott mértékben kitett személyek vizsgálatát, valamint a rendőrség által előállított és a tetvesség előfordulására nézve gyanúsnak tartott személy vizsgálatát és tetvesség esetén kezelését az eljáró orvos vagy a megyei intézet köteles elvégezni, melynek során egyéb egészségügyi kártevő például rühatka, bolha esetleges jelenlétére is figyelemmel kell lenni. Az a körülmény, hogy a fertőtlenítéssel kapcsolatos jogszabályok nem szólnak az eltetvesedés veszélyének fokozott mértékben kitett személyek megelőző személyi fertőtlenítéséről, az érintettek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való jogának (Alkotmány 70/D. §) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz.
	Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságok orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Egészségügyi Miniszter módosítsa a fertőző betegségek és a járványok megelőzéséről szóló 18/1998. (VI. 3.) NM rendeletet úgy, hogy az egészségügyi kártevők által okozott egészségi ártalmak megelőzése körében az ÁNTSZ feladatai között szerepeljen az eltetvesedés veszélyének fokozott mértékben kitett személyek számára fertőtlenítő fürdetők működtetése.

3.5. Összefoglaló - a hajléktalanok háziorvosi ellátása
	A háziorvos köteles ellátni az ellátási területén lakó, hozzá bejelentkezett és általa elfogadott biztosítottakat. A hajléktalanok egy része sem bejelentett lakcímmel - esetleg csak fiktív címmel -, sem TAJ kártyával nem rendelkezik, ezért többségük az alapellátásból, tehát a háziorvosi rendszerből kiszorul. A háziorvosok legfontosabb feladatai között szerepel a gyógyítás mellett az érintettek egészségi állapotának folyamatos figyelemmel kísérése és szükség esetén szakorvosi, vagy fekvőbeteg-gyógyintézetbe utalása. A hajléktalanok háziorvosi ellátásból történő kiszorulása miatt azonban ezekre nem kerülhet sor, a még esetleg kezelhető alapbetegségeik felderítetlenek, ellátatlanok maradnak. Állapotuk súlyosbodik és betegségeikből nehezebben, hosszabb idő alatt, vagy egyáltalán nem gyógyulnak fel.
	A hajléktalanok háziorvosi ellátásával kapcsolatos probléma megoldására született meg 1996-ban az egészségügy társadalombiztosítási finanszírozásának egyes kérdéseiről szóló 13/1995. (VIII. 25.) Korm. rendelet módosítása, amely megteremtette annak lehetőségét, hogy a megyei egészségbiztosítási pénztárak a fővárosi önkormányzattal és a megyeszékhely szerinti önkormányzatokkal, illetve az önkormányzatoktól a feladatot átvállaló háziorvosi magángyakorlatot folytató orvossal, vagy háziorvosi szolgáltatás nyújtására jogosult egészségügyi vállalkozással a hajléktalanok ellátására létrehozott területi ellátási kötelezettség nélküli háziorvosi szolgálatok működtetésére szerződést kössenek. Ez a konstrukció azóta is fennmaradt és a jelenleg hatályos jogszabály - az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (II.3.) Korm. rendelet - szerint a hajléktalanok háziorvosi ellátására a fővárosban legfeljebb 15, a megyeszékhelyeken 1-1 területi ellátási kötelezettség nélküli háziorvosi szolgálat finanszírozására köthető szerződés. A vizsgálat idején a fővárosban 10, a megyeszékhelyeken 9 hajléktalanokat ellátó háziorvosi rendelő működött. A rendelők finanszírozása havi fix összeggel történik. Az ellátás igénybevétele nincs feltételhez kötve, így a hajléktalanokat TAJ szám nélkül is fogadják.
	Az államnak a lehető legmagasabb szintű egészséghez való jog biztosítása érdekében alkotmányos kötelezettsége, hogy megteremtse egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, vagyis azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul. Ezen kötelezettségének az állam eleget tett akkor, amikor megteremtette a hajléktalanok háziorvosi ellátásának jogszabályi lehetőségét. Ez a körülmény azonban felvet egy további kérdést. A hajléktalanok egészségügyi alapellátásának megszervezésére a jogalkotó azt az utat választotta, hogy speciálisan hajléktalanokat ellátó háziorvosi rendelők létrehozásának feltételeit biztosította, nem pedig annak a lehetőségét teremtette meg, hogy minden hajléktalan beteg bekerülhessen a már működő háziorvosi rendszerbe. Ezzel előidézte az alapellátás kettészakadását, hiszen - a vizsgálat tapasztalatai szerint - a gyakorlatban szinte kizárt, hogy ezeket a rendelőket nem hajléktalan betegek is felkeressék.
	Az adatok tükrében hajléktalanok háziorvosi ellátása megoldottnak tűnik. A vizsgálattal érintett öt háziorvosi rendelőben kapott információ szerint 1999 folyamán összesen 18.827 megjelenést regisztráltak. Ez a szám több, mint az ott megjelent hajléktalanok száma, mert sokan visszajáró betegként veszik igénybe a szolgáltatást. A kapott adatok szerint a felkeresett négy rendelőben 12.630 hajléktalanról vezetnek kartont, ennyien kaptak tehát ezekben a rendelőkben legalább egyszer orvosi ellátást. A hajléktalanok számát ma Budapesten 25.000 körülire becsülik, ehhez képest a Budapesten működő 10 hajléktalanokat ellátó háziorvosi rendelő közül négyben a hajléktalanok megközelítőleg 50 százaléka részesült ellátásban.

4. Kórházban nyújtott egészségügyi ellátás

4.1. Fővárosi Önkormányzat Péterfy Sándor utcai Kórház-Rendelőintézet Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztály
	Az 58 ágyas Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztályra évente megközelítőleg 6000 beteg érkezik. A 72 órás akut ellátás után vagy elbocsátják a beteget, vagy másik kórházi osztályra helyezik át. A hajléktalan betegeket külön nem tartják nyilván. A vizsgálat során felhasznált adatokhoz a kórlapokon szereplő esetek és lakcímek áttekintésével, illetve az osztály szociális munkásának feljegyzései alapján jutottunk, ezek azonban - a fiktív lakcímek miatt - nem tekinthetők pontosnak. Az ily módon rendelkezésre álló adatok szerint az osztályon 1998-ban 74, 1999-ben 143, 2000 első félévében pedig 42 hajléktalant láttak el ambulánsan. Az összes felvett beteg száma 1998-ban 6425, 1999-ben 5105, és 2000 októberig 3725 volt. Az osztályon fekvőbetegként ápolt hajléktalanok száma 178, 165 és 92 volt, ami az összes beteghez képest 2,7 százalék, 3,2 százalék, illetve 2,4 százalék. A hajléktalanok számához hozzáadódhat még a lehűlés miatt beszállított betegek száma (1998-ban 57, 1999-ben  24 és 2000-ben 6 beteg), akik a kapott tájékoztatás szerint szinte kivétel nélkül hajléktalanok. Így a hajléktalanok aránya 3,65, 3,7, illetve 2,6 százalékra nő. Az osztály átlagos ápolási ideje 2,1 nap és 2,4 nap között van, a hajléktalanok átlagos ápolási ideje 2 és 8 nap között változik.
	A hajléktalanok általában akut alkohol intoxikáció, lehűlés, néhány fajta gyógyszerrel, illetve fagyállóval, vagy mosószerrel történő mérgezés miatt kerülnek ide. A hajléktalan betegek leggyakrabban mentővel, közterületről érkeznek az osztályra. A szociális munkás tapasztalatai szerint a mentőszolgálat és a beutaló orvosok is szívesebben szállítják, illetve küldik ide a hajléktalan betegeket, mint más kórházakba. Ezen az osztályon a felvételkor meg tudják oldani a fürdetést és a fertőtlenítést is, mivel a vizsgálóba egy erre elkülönített, felszerelt helyiségben történt "kezelés" után érkezik a beteg. 
	A kapott információ szerint a kórházban dolgozó szociális munkás beszerzi a hajléktalan betegek különböző igazolványait, TAJ számát. Ebben a Menhely Alapítvány van a segítségére. A hajléktalan betegek sokszor távoznak önkényesen az osztályról, pedig elmondásuk szerint minden esetben előre biztosított férőhelyre, átmeneti szállóra, vagy éjjeli menedékhelyre próbálják küldeni őket. A hajléktalanok rászorultság esetén is ritkábban kerülnek egészségügyi intézménybe. A legkönnyebben pszichiátriai osztályra, vagy pulmonológiai osztályra lehet a őket elhelyezni. A hajléktalanok kórházi osztályra történő felvételét azért nem könnyű elintézni, mert nem szívesen fogadják a őket, hiszen szakmailag nehéz esetek, mentális gondozásra is szükségük lenne, és gyakran nem hajlandóak együttműködni a kezelő orvossal. Rendkívül nehéz az egészségi állapotukból fakadóan önellátásra képtelen hajléktalanok elhelyezése, mert az erre alkalmas intézmények hiányoznak az ellátórendszerből. Az említett betegeknek az FSZKI és az Oltalom Karitatív Egyesület ápolási osztályain próbálnak meg férőhelyet találni.

4.2. Országos Traumatológiai Intézet
	Az Országos Traumatológiai Intézetbe a hajléktalan betegek szinte kivétel nélkül mentővel érkeznek. Sok hajléktalant küldenek ide ambuláns ellátásra a Nyírő Gyula Kórházból, az Oltalom Karitatív Egyesület kórházából és az FSZKI-től. A betegek sérülései általában sürgős ellátást igényelnek, így a kapott tájékoztatás szerint mindenkit ellátnak. A folyamatosan működő ambuláns ellátás után azokat küldik tovább, akik nem traumatológiai esetek, vagy traumatológiai esetek, de a kórház abban az időpontban nem felvételes.
	A hajléktalan betegeket ebben az intézményben sem tartják külön nyilván. Az ambuláns ellátást érintő adatgyűjtés során csak a lakcím szerint tudtunk válogatni, az osztályra felkerülő betegekről ezen túl a szociális nővér rendelkezett információval. Járóbetegként 1998-ban 396, 1999-ben 409, 2000 I. félévében pedig 220 hajléktalant láttak el, bár a kapott tájékoztatás szerint az ambuláns ellátás után elbocsátottakról nem minden esetben derül ki, hogy hajléktalanok. Ezek a számok az éves összes betegforgalomnak 0,2 százalékát jelentik. A hajléktalanok egészségügyi ellátása szempontjából fontos, hogy a sürgősségi ellátás után felkerülnek-e az kórház különböző osztályaira, vagy elbocsátják őket. Azok a betegek, akiknél a nyilvántartásban nem szerepelt semmilyen jelzés a távozásra vonatkozóan, feltehetően nem kerültek más egészségügyi intézménybe, vagy az Intézet osztályára. 1998-ban az ambulánsan ellátott 396 hajléktalan beteg közül 71-en kerültek más kórházba, 4-en az Intézet saját osztályára, 24 személyt detoxikálóba, 3 beteget pedig az Oltalom Egyesület kórházába küldtek. Az 1998-as adatok szerint tehát 102 beteg jutott további orvosi ellátáshoz. 1999-ben az ambulanciáról 62 beteg kórházba, 11 detoxikálóba, 7 hajléktalan pedig szociális ellátó intézménybe, szállóra, vagy ott működő ápolási osztályra került. A 409 beteg közül tehát csak 80 került további elhelyezésre. Hasonlóak az arányok 2000 első félévében is, amikor a 220 hajléktalan közül 37 beteg kórházba, 6 detoxikálóba és 6 szociális ellátóhelyre került. A vizsgált három évben az Országos Traumatológiai Intézet ambulanciáján ellátott hajléktalan betegek 25,7 százaléka, 19,5 százaléka, illetve 22,2 százaléka nem került az ellátás után vissza az utcára. Rendkívül alacsony a saját osztályra felvett hajléktalan betegek aránya, a három év alatt csupán összesen 12 személy (Ez 1,1 százalék). A kapott tájékoztatás szerint azoknak a hajléktalan betegeknek, akiket ambuláns kezelés után elbocsátanak, nem nyújtanak semmiféle segítséget a szálláskeresésben. Őket a nyilvántartás szerint "haza" bocsátották.
	Fürdetésre, fertőtlenítésre az Intézetben nincs lehetőség, amennyiben ez szükséges, akkor az ÁNTSZ fürdetőibe küldik a beteget. A beteg osztályra kerülése után a szociális nővér megpróbálja a TAJ számot megtudni, ebben elsősorban a Menhely Alapítvány van segítségére. Ezen túl közreműködik a különböző iratok, igazolványok beszerzésében, a család felkutatásában, pénzbeli segélyezés elintézésében és a távozáskor a szálláskeresésben is. Az osztályra felvett hajléktalanokat el tudják látni gyógyászati segédeszközzel, amelyekhez - egy megállapodás alapján - havi 20.000 forint értékben ingyen jutnak.
	Az Országos Traumatológiai Intézetben fekvőbetegként 1998-ban 76, 1999-ben 91, 2000 első félévében pedig 40 hajléktalant ápoltak. Ezek a számok az összes fekvőbeteg tekintetében 0,7-0,85 százalékot jelentenek. A fekvőbetegként ápolt hajléktalanok közül 1998-ban tizenkilencen kerültek más egészségügyi intézménybe, két beteg önkényesen hagyta el az osztályt, egy meghalt, ötvennégyen pedig "haza" távoztak. 1999-ben tizennégy beteg más egészségügyi intézménybe, egy személy szociális intézménybe került, hat beteg önkényesen távozott, kettő pedig meghalt, 2000 első félévében tíz beteg másik egészségügyi intézménybe, kettő szociális ellátóhelyre került, három beteg önkényesen távozott. A többi beteget "haza" bocsátották. A más intézménybe történő áthelyezések leggyakoribb okai között, az esetek kétharmadában a rehabilitáció és gondozás, illetve más típusú betegségek kezelésének szükségessége szerepelt.
	Az Intézet tájékoztatása szerint a hajléktalanok utógondozásának, krónikus és rehabilitációs ellátásának megoldatlanság komoly problémát okoz az elbocsátásukkor. Az Intézet kizárólag akut ellátást nyújt, krónikus, rehabilitációs ágyakkal nem rendelkezik, és a finanszírozás miatt nincs lehetőségük a hajléktalan betegek szociális indokok miatti továbbápolására. A probléma megoldása érdekében levélben keresték meg a Szociális és Családügyi Minisztériumot. Feltehetőleg a válaszlevél alapján született az a Főigazgatói Főorvosi Körlevél, amely szerint a további ápolást, gondozást igénylő hajléktalan betegeket először az FSZKI, vagy az Oltalom Karitatív Egyesület betegellátó osztályain kell személyes megbeszélés után elhelyezni. Amennyiben ez sikertelen, akkor a fővárosban működő krónikus és/vagy utókezelő osztályokra helyezhetők át. Az FSZKI és az Oltalom Karitatív Egyesület által fenntartott osztályok tartós ápolási osztályok, a finanszírozásuk jóval alacsonyabb szorzóval történik, mint a rehabilitációs, vagy a krónikus osztályoké. A felszereltségük alacsonyabb színvonalú és olyan diagnosztikus háttérrel sem rendelkeznek (labor, röntgen), melyek egy kórházi osztályon adottak. A Főigazgatói Körlevélben megfogalmazott utasítás szerint az Intézetből elsősorban az alacsonyabb színvonalú ellátást nyújtó FSZKI és Oltalom Karitatív Egyesület tartós ápolási osztályaira kerülhetnek a hajléktalan betegek, és ez a diszkrimináció alkotmányos tilalmába (Alkotmány 70/A. § (1)) ütközik, továbbá sérti az érintett betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való jogát (Alkotmány 70/D. §), és ezzel visszásságot okoz akkor, ha az utóbbiban rendelkezésre álló szolgáltatás a betegségük gyógyítására és rehabilitációra nem alkalmas.
	A feltárt visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Traumatológiai Intézet Főigazgatója egy újabb körlevél kiadásával vonja vissza a fent említett körlevelét és más módon, például a KÁNY segítségének fokozottabb igénybevételével gondoskodjon a hajléktalan betegek krónikus osztályokra történő elhelyezéséről.

4.3. Fővárosi Önkormányzat Szent István Kórház és Intézményei, I. és II. Bőrgyógyászati Osztálya
	A hajléktalanok egészségügyi ellátásának vizsgálatát ki kellett terjeszteni azokra a kórházi ellátóhelyekre, ahol az érintettek körében az utcai életmód miatt gyakori bőrgyógyászati problémákat kezelik. Budapesten területi megosztásban három bőrgyógyászati osztály látja el a kórházi ápolásra szoruló bőrbetegségeket, a Bőrgyógyászati Klinika, és a Fővárosi Önkormányzat Szent István Kórház két bőrgyógyászati osztálya. Ezek közül a vizsgálatot a két utóbbiban végeztük el.
	A két bőrgyógyászati osztály külön telephelyen található, az I. számú, 30 ágyas osztály a Nagyvárad téri főépületek egyikében, a II. számú osztály pedig Kispesten, a Jahn Ferenc utcai felújított épületben, ahol a betegeket 4 db 4 ágyas és 8 db 2 ágyas szobában helyezik el. A bőrgyógyászati osztályokra kerülő hajléktalan betegek jellemző betegségei a tetvesség, rühesség, nyüvesség, orbánc, bőrgennyedés, lábszárfekély, gangréna, üszkösödés, fagyás, pikkelysömör, övsömör. A kórházban három szociális nővér dolgozik, akik közül ketten a Merényi Gusztáv Kórház krónikus osztályain segítenek a betegek ügyeit intézni, az összes többi osztályra, köztük a két bőrgyógyászati osztályra tehát csak egy szociális nővér jut.
	A hajléktalanok 90 százaléka mentővel érkezik az osztályra. A KÁNY már említett új betegelosztási rendszerének bevezetése - 2000. január 1-je előtt - a feltalálási hely szerint osztották el a hajléktalan betegeket a két osztály között, és az I. számú osztályon lényegesen több hajléktalant helyeztek el. A vizsgálat idején még mindig érezhető volt némi eltolódás, hiszen 2000 első félévében a KÁNY irányításával az I. számú osztályra 20, a másik két bőrgyógyászati osztályra (Bőrgyógyászati Klinika és II. számú osztály) pedig összesen 25 hajléktalan beteg került. A kapott tájékoztatás szerint az új betegelosztási rendszer bevezetése óta is előfordul, hogy a mentő KÁNY irányítás nélkül hozza a hajléktalan beteget az osztályra.
	A betegforgalmi adatok szerint a II. számú osztály összfelvétele 1998-ban 946, 1999-ben 1003 és 2000 augusztus 12-ig 752 fő volt. A három vizsgált évben a betegek között 4,16, illetve 14 hajléktalant kezeltek, ami az összes ellátott 1,25 százaléka. Ambulánsan 9 hajléktalant láttak el. A három év alatt a hajléktalan betegek legnagyobb része, 24 fő háziorvosi beutalóval érkezett, ami az alapellátás fontosságát mutatja. A hajléktalanok átlagos ápolási ideje 1998-ban 8,7, 1999-ben 7,7, és 2000-ben 7,3 nap volt, ami az osztály átlagos ápolási idejének, mely 8-13 nap az alsó határán mozog. Az osztályon ápolt hajléktalanok további sorsáról a nyilvántartásból szinte semmit nem lehet megtudni, hiszen ezek szerint 28 személy "otthonába távozott", a kórház másik osztályára, vagy más kórházba csak négyen kerültek.
	Az I. számú osztály betegforgalmi adatai szerint az osztály összforgalma a következőképpen alakult: 1998-ban 715, 1999-ben 706, 2000 első félévében 418 beteget láttak el. Az ambulánsan ellátott hajléktalanok száma a három év alatt összesen 25, ami majdnem háromszorosa a II. számú osztályon ilyen módon kezelt hajléktalan betegek számának. Az I. számú osztály ambulanciáján kezelt betegek közül 8 esetben nem volt szükség kórházi ellátásra, 4 esetben a beteg nem kívánt a kórházba befeküdni, 7 beteg egy másik intézmény fekvőbetege volt, erre az osztályra csak vizsgálatra küldték, vagy más osztályra kellett szállítani súlyosabb betegség miatt, a fennmaradó 6 beteget helyhiány miatt krízisosztályra kellett irányítani. A három év alatt 75 - 2000 novemberéig 95 - hajléktalant vettek fel az osztályra. Az összes beteg 4 százalékát. Ez több, mint kétszer annyi, mint a másik osztályon. Esetükben az átlagos ápolási idő 1998-ban 12,4,  1999 folyamán 14,8, 2000-ben pedig már 16 nap volt, ami 5 nappal meghaladja az osztály átlagos ápolási idejét. Az I. számú bőrgyógyászati osztályon az osztályvezető főorvos jelezte, hogy az alacsony ágyszám miatt a hosszú ápolási időt igénylő bőrgyógyászati betegségeket nem lehet megfelelően meggyógyítani. Ez a probléma érinti a hajléktalanokat is, hiszen például a gyakran jelentkező lábszárfekély esetén a gyógyulásig fektetni kéne a beteget, erre azonban a helyhiány miatt sokszor nincs lehetőség. Ilyenkor a további kezelés érdekében felveszik a kapcsolatot az FSZKI vagy az Oltalom Karitatív Egyesület ápolási osztályaival és áthelyezik a beteget. Az ellátás után a szociális nővér a betegek egyharmadának tud megfelelő férőhelyet találni, általában az említett FSZKI, Máltai Szeretetszolgálat, vagy Oltalom Karitatív Egyesület osztályain, a többieknél a teljes gyógyulás, utógondozás érdekében lehetőségként az ambuláns kezelés marad. A vizsgálat megállapításai szerint az ezen az osztályon tapasztaltak is azt támasztják alá, hogy a hajléktalan betegek utókezelése és utógondozása megoldatlan.
	Az I. számú osztályon a fürdetést és fertőtlenítést kevés kivételtől eltekintve elvégzik. A másik osztályon kapott tájékoztatás szerint azonban a mentőnek eleve tiszta állapotban kell idehoznia a beteget. A fertőtlenítést minden esetben az ÁNTSZ fürdetőiben kell megoldani.

4.4. Országos Korányi TBC és Pulmonológiai Intézet  
	A 680 ágyas Országos Korányi TBC és Pulmonológiai Intézetben 4 épületben, 8 aktív tüdőosztály folyik a betegellátás. Az Intézet éves betegforgalma 1999-ben 17800 fő, 2000 első félévében pedig 9000 fő volt.
	Az Intézet XIX. Krónikus Pulmonológiai Osztálya 74 ággyal, speciális részlegként működik, ahol alkoholbeteg, polyresistens baktériummal fertőzött nőket és férfiakat kezelnek. A hajléktalanokat a vizsgálat megállapításai és az Intézetben kapott adatok alapján szinte kizárólag ezen az osztályon helyezik el. Az összes beteg közül a szociális munkás nyilvántartása szerint 1999-ben 42, 2000-ben pedig 44 beteg volt hajléktalan. Az itt ápolt hajléktalanok leggyakoribb diagnózisai: alkohol függőség, akut tbc., alkohol megvonási szindróma, inaktív tbc., aktív tüdő tbc. Az intézményben az átlagos ápolási idő 35 nap, a hajléktalanokat elsősorban ellátó XIX. Osztály átlagos ápolási ideje ezt jóval meghaladja; 65, 9 nap. A betegek nagy része visszatérő. Sokan áthelyezéssel kerülnek ide más intézményből, 1999-ben 26, 2000-ben pedig 17 hajléktalan más kórházból érkezett. A két év alatt 8 beteget mentővel, KÁNY irányítás után szállítottak az Intézetbe, 9 személyt pedig tüdőgondozó utalt be. Alacsony azon hajléktalanok száma - a két vizsgált év alatt csupán 5 beteg -, akik szállóról beutalóval érkeztek, miután ott észlelték a tbc-és megbetegedésüket.
	A fürdetésről és a fertőtlenítésről szükség esetén a mentőszolgálat gondoskodik az ÁNTSZ fürdetőiben. A beérkező beteget minden esetben felveszik valamelyik osztályra, ahol legalább 24 órán át marad. Ambuláns ellátás utáni elbocsátás az Intézetben az elmúlt két és fél évben nem fordul elő, minden beteget legalább 3-5 napig megfigyelésre az Intézetben tartanak. A kivizsgálás után döntenek arról, hogy másik osztályra kerül, más intézménybe helyezik, szállóra, vagy vidéki tüdőgyógyintézetbe küldik.
	A hajléktalan betegek távozásáról is a szociális munkás rendelkezett információval. Eszerint 1999-ben 16 beteg más egészségügyi intézménybe került, 11 főt szállón helyeztek el, 4 beteg meghalt, 3 pedig önkényesen távozott. 2000-ben ehhez hasonlóan alakult az itt ápolt hajléktalanok sorsa. 13 beteg más intézménybe, 4 szállóra került, 5 önkényesen távozott, 12 pedig meghalt. Mindkét évben 8-8 hajléktalan a kórlapja szerint "otthonába távozott", ami a gyakorlatban azt jelenti, hogy további sorsáról nem tudtak semmit.
	Az itt dolgozó orvosok tapasztalatai szerint nagyon nehéz a hajléktalanszállókon és más szociális intézményekben megfelelő férőhelyet találni, a hajléktalan, tbc-és betegekkel szemben pedig különösen elutasítóak a bentlakásos otthonok. A már gyógyult, egészségügyi ellátást nem igénylő, de utcára nem küldhető hajléktalanok helyzete tehát tapasztalataink szerint megoldatlan. A szállás biztosítása azért is fontos, mert a hajléktalan életmóddal nem egyeztethető össze a gyógyszerek további szedése, amire viszont a teljes gyógyuláshoz és a megelőzéshez szükség van. Így vagy a kórházban tovább ápolják a betegeket, mint az orvosilag indokolt lenne, vagy vidéki tüdőgyógyintézetekbe küldik. Esetleg személyes kapcsolatokkal sikerül elintézni az elhelyezést a Magyar Máltai Szeretetszolgálat, vagy az FSZKI ápolási osztályán. Sokszor előfordul, hogy férőhely hiányában kénytelenek a beteget elbocsátani. Ők rövid időn belül sokkal rosszabb egészségi állapotban kerülnek vissza.

4.5. Budapest Fővárosi Önkormányzat Nyírő Gyula Kórház
	A kapott tájékoztatás szerint a Fővárosi Önkormányzat Nyírő Gyula Kórházában évek óta sok hajléktalant látnak el. A vizsgálatot a legtöbb hajléktalant fogadó osztályokon, az I. és II. Pszichiátriai Osztályon, az Addigtológiai Osztályon és a Detoxikáló Állomáson valósítottuk meg.
	Az I. Pszichiátriai Osztály 45 aktív és 99 krónikus ággyal működik, ágykihasználtsága szinte minden hónapban 100 százalék feletti, 2000 március például 122,2 százalék volt. Területileg hozzájuk tartozik a XIII. kerület. Itt több hajléktalanokat ellátó intézmény található. Így a KÁNY új betegirányítási rendszerének bevezetése előtt, a feltalálási hely, vagy a lakcím alapján történő beszállítások esetén sok hajléktalan került ide. 2000 január 1-je óta kevesebb hajléktalant láttak el, de az új betegirányítási rendszer bevezetése óta is előfordult, hogy a KÁNY megkerülésével szállítottak ide hajléktalan beteget. A hajléktalanok legnagyobb részét mentő hozza, de sokan kerülnek ide ideggondozói beutalóval, vagy hajléktalanszállóról is. Igen alacsony azon betegek száma, akik kórházon belüli áthelyezéssel érkeznek az osztályra. A fürdetést elvégzik a kórházban, de ha fertőtlenítésre van szükség, akkor az ÁNTSZ fertőtlenítő-fürdetőjébe küldik a hajléktalan beteget.
	1998-ban 32, 1999-ben 27, 2000 első felében 12 hajléktalan beteget láttak el ambulánsan. Az ellátás után a betegek több, mint felét a területi gondozóba irányították, egynegyedét pedig más kórházban, vagy osztályon helyezték el. Az Osztályon a szociális munkás vezet nyilvántartást a hajléktalan betegekről. A nyilvántartás szerint 1998-ban az Osztályon kezelt 1672 beteg közül 101, 1999-ben pedig a 1935 betegből 134 volt hajléktalan. Az I. Pszichiátriai Osztályon a hajléktalan betegek aránya tehát 6 százalék körül van, ami az eddig vizsgált kórházi osztályok között a legmagasabb. A legjellemzőbb diagnózisok: alkoholos intoxikáció, alkoholos depresszió, alkohol dependencia, pszichopátia és öngyilkossági kísérlet voltak. Az osztály aktív ágyain az átlagos ápolási napok száma 15, a krónikus ágyakon 37. A helyszínen kapott tájékoztatás szerint a hajléktalan betegeket általában ennél tovább ápolják, mert nehéz számukra megfelelő szállást találni. Amennyiben a beteg szállóról érkezik, akkor oda helyezik vissza, egyébként pedig a szociális nővér próbál meg számukra megfelelő elhelyezési lehetőséget felkutatni.
	A 45 aktív és 99 krónikus ággyal működő II. Pszichiátriai Osztályhoz területileg a XIV. kerület tartozik. A tájékoztatás szerint a korábbi években sokkal kevesebb hajléktalan került ide, mint a másik Osztályra. Az Osztály ágykihasználtsága 65 és 85 százalék között alakult. Az Osztályon azt tartják hajléktalanként nyilván, aki a KÁNY irányításával érkezett "hajléktalan" jelzéssel. 1999-ben csak 7 ilyen beteget fogadtak, akik közül 1-et bocsátottak el el ambuláns ellátás után, 6-ot felvettek az Osztályra. 2000 első félévében csupán 20 beteg érkezett "hajléktalan" jelzéssel, közülük 5 beteget ambulánsan láttak el, 16-ot pedig felvettek az Osztályra. A fürdetésről és a fertőtlenítésről való gondoskodás a főorvos véleménye szerint a mentők feladata. Az ambulánsan ellátott betegek közül 3 fő öngyilkossági kísérlet, vagy szándék miatt került be, akiket 8-14 óra után bocsátottak el. Alkohollal kapcsolatos probléma (alkoholos intoxikáció, krónikus alkoholizmus, alkohol dependencia) miatt 5 beteget láttak el, akik közül azonban csak egyet helyeztek át az Addigtológiai Osztályra.
	Az Osztály átlagos ápolási napjainak száma 2000-ben az aktív ágyakon 13, a krónikus ágyakon 54 nap  volt, a hajléktalanok betegek átlagos ápolási ideje 1999-ben 44,2, 2000-ben 23,6 nap volt, ami az előbb említett két szám közé esik. Tájékoztatásuk szerint amennyiben nem tudnak a betegnek megfelelő szálláshelyet találni, akkor tovább kezelik az Osztályon. A fekvőbetegként kezelt hajléktalanok ellátás utáni sorsáról a két év alatt csak 8 esetben rendelkeztek információval, 5 beteget helyeztek el valamelyik hajléktalanszállón. 2000 január 1-je óta, mióta működik a KÁNY betegirányítási rendszere, a területi elosztás megszűnése miatt az osztályra felvett hajléktalanok száma egy félév alatt az előző évhez képest a háromszorosára emelkedett, az átlagos ápolási idejük a pedig felére csökkent.
	A kórház Addigtológiai Osztálya 22 aktív és 43 krónikus ággyal működik, az ágykihasználtság 90 százalék feletti. 1998-ban az osztályon kezelt 1157 beteg közül  74 (6,39 százalék), 1999-ben a 1160-ból 143 (12,3 százalék), 2000 első félévében pedig a 711-ből 70 (9,8 százalék) volt hajléktalan. Hajléktalanként azt tartják számon, akinek lakcímként valamelyik szálló van bejelentve, vagy nincs rögzített lakcíme. Ezért az itt rögzített adatok feltehetően nem fedik a valóságot. Az osztályon három év alatt kezelt 287 hajléktalan közül csupán 18 beteg további sorsáról kaptunk információt, ezek szerint 10 más kórházba, négyen másik osztályra, és négyen rehabilitációs intézménybe kerültek. Az osztályon dolgozó pszichológus intézi a betegek szociális ügyeit, ő keres szállást a hajléktalanoknak. Tapasztalatai szerint rendkívül kevés a megfelelő, különösen a rehabilitációs, vagy egészségügyi ellátást is nyújtó férőhely. Tíz távozó hajléktalan közül általában hármat tud megnyugtatóan elhelyezni. Ha az utcára kell elbocsátaniuk, akkor tapasztalatunk szerint pár hónap múlva sokkal rosszabb állapotban tűnik fel újra a beteg az egészségügyben.
	A Detoxikáló Állomásra a betegek a feltalálási helyétől függően érkeznek. Budapesten a I.-VII. és XI.-XVI. kerületek tartoznak ehhez a kórházhoz. Ez az állomás 2000 február 1-jén kezdte meg működését 15 ággyal. Korábban Budapesten a Jahn Ferenc Kórházhoz tartozó állomás egyedül látta el a feladatokat. Az ide  2000 februártól júniusig összesen felvett 907 beteg közül  275, tehát 30 százalék volt hajléktalan. Csak 16 beteg további ellátásáról kaptunk információt. 12 személyt más kórházba, egyet a kórház másik osztályára, és hármat pedig az Addigtológiai Osztályra helyeztek el.

4.6. Fővárosi Önkormányzat Jahn Ferenc Dél-pesti Kórház
	A Fővárosi Önkormányzat Jahn Ferenc Dél-pesti Kórházában a vizsgálatot a központi betegfelvételi részlegén és a Detoxikáló Állomáson végeztük el. A betegnyilvántartásból a lakcím szerinti keresés után kaptunk adatokat a kórházban ápolt hajléktalanokról. Esetükben a lakcím helyett a "hajléktalan" megjegyzés szerepelt. Azok a hajléktalanok, akik valamelyik szállóra vannak bejelentve, vagy fiktív lakcímük van, ebben a nyilvántartásban nem szerepeltek.
	A hajléktalan betegek szinte kivétel nélkül mentővel, a KÁNY betegirányítása után érkezett a kórházba. A két részletesen áttekintett hónap, (2000 január, július) során a 81 beteg közül 80 személyt a mentő szállított. Ha a beteg élősködővel fertőzött, vagy fürdetésre van szükség, akkor a kórházban elvégzik a kezeléseket, az ÁNTSZ fürdetőjébe csak a nagyon tetves, rühes beteget küldik. A kórházban működő, hat főből álló szociális csoport gondoskodik a betegek TAJ számának megszerzéséről, segít a pénzbeli segélyek elintézésében és tartja a kapcsolatot azokkal a hajléktalanokat ellátó intézményekkel, melyek egészségügyi szolgáltatást is nyújtanak, és kórházi kezelés után fogadnak hajléktalan betegeket.
	A fekvőbeteg osztályokra 1998-ban 37.183, 1999-ben 37.414, 2000 júliusának végéig pedig 21.280 beteget vettek fel. A fekvőbetegek között 1998-ban 953, 1999-ben 909, 2000-ben pedig 298 volt hajléktalan. Az ambuláns ellátás keretében pedig 8. Összesen tehát 2160 hajléktalan beteget láttak el. A fekvőbeteg osztályon kezelt hajléktalanok magas száma a Detoxikáló Állomás működésével magyarázható, amely 2000 elejéig, tehát a vizsgált két és fél évből két év alatt, az egyetlen volt Budapesten. A fekvőbetegként ápolt hajléktalanok osztályok szerinti megoszlása azt mutatja, hogy a vizsgált időszakban 2067 beteget láttak el a Detoxikáló Állomáson, és csupán 101 személyt a kórház más osztályain. Ezek közül kiemelkedik a belgyógyászat és az Addigtológiai Rehabilitációs Osztály. A Detoxikáló Állomás vizsgált időszak alatti összforgalmának (8266 fő) az itt ellátott hajléktalanok egynegyedét képezik, ha a kórház nyilvántartása szerinti, tehát a lakcím nélküli betegeket tekintjük hajléktalannak. Abban az esetben azonban, ha a tényleges lakhatási lehetőség nélkülieket számítjuk - a kapott tájékoztatás szerint - a Detoxikáló Állomás forgalmának 70 százaléka hajléktalan beteg. Rendkívül alacsony azon hajléktalan betegek száma, akik a detoxikálóból kerültek a kórház valamely másik osztályára. A vizsgált időszakban csupán 18 ilyen áthelyezés volt, ami a detoxikálóban ellátott hajléktalan betegek 0,8 százalékát képezi.
	A hajléktalan betegek ápolását indokló diagnózisok között leggyakrabban a következők szerepeltek: alkoholos intoxikáció, vagy drogfogyasztás, pszichózisok, alkohol függőség, organikus zavarok. Az távozással kapcsolatban a nyilvántartásban a halálesetek kivételével, az "otthonába bocsátva" kód szerepelt. A szociális ügyintézők tevékenysége alapján kapott információk szerint 1998-ban 98, 1999-ben 94, 2000 márciusáig 91 hajléktalant helyeztek el szállón.

4.7. Szent János Kórház Pesthidegkútra Kihelyezett Pszichiátriai Osztály
	A Szent János Kórház Pesthidegkútra Kihelyezett Pszichiátriai Osztályának helyszíni vizsgálata során arra a kérdésre kerestük a választ, hogy a krónikus osztályok fogadják-e az akut osztályokról a hajléktalan betegeket? A felkeresett osztály 1997. áprilisa óta működik rehabilitációs besorolású osztályként. 50 férfi, és 50 női ággyal. Korábban akut pszichiátriai osztály volt. A betegek kivétel nélkül a kórház más osztályairól érkeznek ide. Tájékoztatásuk szerint a hajléktalanok között előfordul azonban az is, hogy a felvételnél a szociális ok dominált.
	A betegforgalmi adatok szerint az összes távozott betegek száma 1998-ban 191, 1999-ben 241 és 2000 októberéig 202 volt. Közülük mindhárom évben 6-6 beteg volt hajléktalan. Ez a szám azonban nem a tényleges helyzetet mutatja. Az osztályon dolgozók véleménye szerint évente megközelítőleg 10-el több hajléktalan beteget ápolnak. A korábbi évekre vonatozó adatokat csak a betegnyilvántartásból tudhattuk meg, ahol csupán a bejelentett lakcím hiánya, vagy egy szálló címe utalt a hajléktalanságra. Azonban a vizsgálat idején ott fekvő betegekről pontosan meg lehetett állapítani, hogy közülük hányan nem rendelkeztek tényleges lakhatási lehetőséggel amellett, hogy esetleg volt bejelentett lakcímük. Ezek szerint az osztályon a vizsgálat idején ápolt 100 főből 17 volt a hajléktalan, ami alátámasztotta a korábbi becslést.
	Az osztály átlagos ápolási ideje - megegyezően a rehabilitációs jelleggel - magas. 1998-ban 152, 1999-ben 133, 2000-ben pedig 118 nap volt. A hajléktalan betegek átlagos ápolási ideje 270 nap. Ennek az az oka, hogy az osztályon néhány hajléktalan már évek óta vár bentlakásos otthoni elhelyezésre. A hajléktalan betegek leggyakrabban előforduló diagnózisai a következők: alkohol függőség, alkoholos elbutulás, Korsakow szindróma, krónikus skizofrénia, személyiségzavar.
	A hajléktalanoknak az osztályról való távozásának mikéntjéről kevés az adat áll rendelkezésre. Az idén ketten elmeszociális otthonba kerültek, 1-1 személy pedig idősek otthonába, albérletbe, illetve védett szállásra. Az ő elhelyezésükben az osztályon dolgozó szociális nővér segít. Többségük önkényes távozás után valószínűleg visszakerült az utcára.

4.8. Fővárosi Szent István Kórház és Intézményei, Merényi Gusztáv Kórház I. és II. Krónikus Belgyógyászati Osztályai
	A Fővárosi Szent István Kórházban, az akut osztályokon tett első látogatásunk során azt az információt kaptuk, hogy a két krónikus belgyógyászati osztályon a betegek nagy része, mintegy fele olyan hajléktalan, akiket több évig itt ápolnak. Feltételezésünk szerint tehát a két osztály az akut osztályra felvett hajléktalanok továbbhelyezésének egyik lehetőségét jelentette volna. A Szent István Kórház Jahn Ferenc utcai telephelyén működik egy harmadik krónikus belgyógyászati osztály is, mely emelt szintű ellátást nyújt, itt napi 1000 forint térítési díjat kell fizetnie minden betegnek. A vizsgálat erre az osztályra nem terjedt ki.
	A 110, illetve 80 ágyas osztályokra a betegek nagy része az aktív kórházi osztályokról érkezik, miután az ott elszámolható ápolási időt túllépték. De beutalhatja ide őket az ellátási területről a háziorvos is. A vizsgálat idején hatályos főigazgatói utasítás szerint ezeken az osztályokon az ápolási idő 60 nap. Ennek az időtartamnak az átlépése után egy ad hoc bizottság dönt arról, hogy maradhat-e a beteg az osztályon. A kapott tájékoztatás szerint a bizottság szinte kivétel nélkül engedélyezi a továbbápolást. Részleges térítési díjat, mely látogatásunkkor napi 600 forintot jelentett, azoknak a betegeknek kell fizetnie, akiket 60 napon túl ápolnak, vagy területen kívüliek. A kórház főigazgatója engedélyt adhat a térítési díj megfizetése alóli mentesülésre, amire elmondásuk szerint szinte mindig sor kerül. A vizsgálatkor a két krónikus osztály egyikén a 110 beteg közül csupán kettő fizetett részleges térítési díjat.
	Az I. Krónikus Belgyógyászati Osztályon a kapott információ szerint a három vizsgált év alatt az összes betegszám a következőképpen alakult: 1998-ban 941, 1999-ben 836 és 2000 novemberéig 676. Közülük a három év alatt összesen 14-et regisztráltak hajléktalanként, 1998-ban 7, 1999-ben 2 és 2000 novemberéig ötöt. (Ez a szám az összes felvételnek csupán 0,7 százaléka, 0,23 százaléka, illetve 0,73 százaléka.) A II. Krónikus Belgyógyászati Osztályon a három év alatt összesen 13 hajléktalant ápoltak, ami az összes betegfelvétel tekintetében a vizsgált évek megoszlásában 1998-ban 1,87 százalékot, 1999-ben 0,94 százalékot és 2000-ben 1,71 százalékot jelent. A hajléktalanok aránya tehát az egyik osztályon elhanyagolható mértékű, nem éri el az egy százalékot, a másikon egy kicsit magasabb ugyan, de még mindig nem számottevő. Az a feltevésünk tehát, hogy a krónikus osztályok jelenthetik az egyik "kivezető utat" az akut osztályokra felvett hajléktalanok számára, nem igazolódott be.
	A két osztályon három év alatt ápolt 27 hajléktalan beteg szinte kivétel nélkül más kórházi osztályról, főleg a Szent István Kórház akut osztályairól került ide. (A kivételeket három háziorvosi beutalás jelenti.)
	A krónikus osztályok egyik legnagyobb, nem csak a hajléktalanokat érintő problémája a betegek továbbhelyezése. A kapott tájékoztatás szerint az osztályokon ápolt betegek fele nem igényel kórházi orvosi ellátást. Állapotuk alapján bentlakásos ápoló-gondozó otthonba helyezhetők. Azonban erre általában rendkívül hosszú várakozási idő után kerülhet sor. A vizsgálat idején az egyik osztályon ápoltak olyan beteget, aki 1991 óta várt ilyen elhelyezésre. Az osztályok szakmai jellegén túl tehát ebből is adódik az, hogy az átlagos ápolási idő nagyon hosszú. A vizsgált két és fél  évben 64 és 91 nap között változott.
	Ugyanez a probléma az itt gondozott hajléktalan betegekkel is. Nekik azonban még kisebb az esélyük arra, hogy visszakerüljenek a családjukhoz, vagy bekerüljenek szociális otthonba. Az osztályokon dolgozó szakemberek szerint a bentlakásos intézmények rendkívül elutasítóak a hajléktalanokkal szemben, ezért elhelyezésük még nehezebb. Ez lehet az egyik oka annak, hogy a hajléktalan betegek átlagos ápolási ideje 118 nap, ami messze meghaladja az osztály átlagos ápolási idejét. A két osztályon ápolt 27 hajléktalan közül 8 esetben sikerült a szociális otthoni - tehát feltehetőleg megfelelő - elhelyezést megoldani. 5 személy más krónikus osztályra, 6 pedig hajléktalanszállóra került. 6 beteg sorsáról nem rendelkeztek a szociális nővérek információval. (Ők vagy önkényesen távoztak az osztályról, miután nem fogadták el a nekik felajánlott hajléktalanszállót, szociális otthont, vagy alkohol problémák miatt kellett az ápolásukat befejezni.) Mindkét osztályon dolgozik szociális nővér, aki a betegek nyugdíjaztatását, szociális segélyezését, szociális otthoni elhelyezését és a családok felkutatását intézi. Ez utóbbit többnyire sikertelenül. Szociális nővérek közreműködésével sikeresebbé vált az elhelyezéssel kapcsolatos problémák megoldása, azonban így is csak az esetek harmadában beszélhetünk tartós ellátást biztosító elhelyezésről. Azokon a - főleg akut - kórházi osztályokon, ahol nem dolgoznak szociális szakemberek, vagy az ellátott betegek számához képest kevesen, és a betegek jóval rövidebb ideig tartózkodnak ott, természetesen még ilyen eredmény sem mutatható ki.

4.9. Szent János Kórház Krónikus II. Pulmonológiai Osztály
	A Szent János Kórház Krónikus II. Pulmonológiai Osztálya a hajléktalanok utógondozása és rehabilitációja szempontjából kiemelkedő, az egész országban egyedülálló ellátási formát jelent. Ezen az osztályon kizárólag korábban már tbc-és megbetegedés miatt pulmonológiai intézetben kezelt, nem fertőző, hajléktalan tbc-és férfiakat gyógykezelnek. Az osztály 1997. márciusa óta működik 40 ággyal rendelkezik. Kialakítását a Soros Alapítvány is támogatta 5 millió forinttal.
	Ennek az egyedülálló ellátási formának a létrehozását az alábbiak indokolták. Aktív tbc esetén az OEP 55 napos kórházi ápolást finanszíroz, a további 4 hónapban a betegnek otthonában kell a szükséges gyógyszereket szednie. A hajléktalan betegek állapota azonban súlyosabb, a legtöbb esetben társbetegségekben is szenvednek, így a finanszírozott ápolási idő számukra nem elegendő. Esetükben az "otthoni továbbgyógyulásról" sem lehet szó, hiszen az utcai életmóddal összeegyeztethetetlen a gyógyszerek rendszeres szedése, még inkább a gyógyulás. Éppen ezért a hajléktalanoknál a visszaesés lehetősége 20-30%-kal nagyobb, mint a nem hajléktalan sorstársaik körében. Ezen az osztályon az aktív kezelés után, a krónikus finanszírozás miatt hosszabb időt tölthetnek el a betegek, az átlagos ápolási idő 1998-ban 79,8, 1999-ben pedig 95,1 nap volt.
	A legtöbb beteget előzetes orvos-szakmai konzultáció után a Semmelweis Orvostudományi Egyetem Tüdőklinikájáról és az Országos Korányi Tbc és Pulmonológiai Intézetből vették át. Az Osztály dolgozói szoros orvos-szakmai kapcsolatot alakítottak ki az FSZKI, a Rés Alapítvány, a Máltai Szeretetszolgálat, és az Oltalom Karitatív Egyesület orvosaival. Az említett egészségügyi ellátást nyújtó szociális intézményekből, az ott dolgozó orvosokkal való egyeztetés után szintén átveszik a hajléktalan betegeket. Az Osztályra a betegforgalmi adatok szerint 1998-ban 148, 1999-ben 139, 2000 júniusáig pedig 58 beteget vettek fel.
	Az Osztályról a betegek fele hajléktalan szállóra, vagy szociális otthonba távozik, 1998-ban 76, 1999-ben 97, 2000 júniusáig pedig 45 beteget sikerült az említett intézmények egyikében elhelyezni. Ez az arány kiemelkedően magas a meglátogatott többi krónikus osztályhoz viszonyítva. Mindezt annak ellenére sikerült elérniük, hogy az osztályon nem dolgozik szociális munkás, mert az osztály létrehozásakor ezt a státuszt nem építették be a dolgozói létszámba. Az épületben működő krónikus pszichiátriai osztály szociális nővére látja el az itteni betegekkel kapcsolatos feladatokat is. Az osztályon kivétel nélkül hajléktalanokat kezelnek. Legtöbbjüknek semmilyen igazolványa sincs. Ezen kívül életvezetési tanácsokra, elhelyezéssel kapcsolatos ügyintézésre minden betegnek szüksége van. Mivel a betegek hosszú ideig -  átlagban három hónapig - tartózkodnak az Osztályon, egy képzett szociális munkásnak a segítségnyújtáshoz megfelelő idő és lehetőség állna rendelkezésére. A vizsgálat megállapításai szerint erre tekintettel indokolt lenne az osztályon szociális munkás foglakoztatása. Az a körülmény, hogy egy kivétel nélkül hajléktalanokat ápoló kórházi osztályon nem dolgozik szociális munkás, az ott ápolt betegek szociális biztonsághoz való jogának (Alkotmány 70/E. §) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz. 
	A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy a Szent János Kórház Főigazgatója építsen be a Szent János Kórház Krónikus II. Pulmonológiai Osztályának létszámába egy szociális munkás státuszt is. 
	Az OEP az osztály működését a krónikus besorolásnak megfelelően, 1,2-es szorzóval finanszírozza. Az osztály tevékenysége azonban az ápolásnál jóval komplexebb. Az orvosi rehabilitációs tevékenységek közé tartozó pulmonológiai rehabilitáció magába foglalja a hónapokig folytatott olyan gyógyszeres kezelést, amely megelőzi a tbc kiújulását, és a légzési rehabilitációt, amely megfelelő légzési technikák megtanításából és begyakorlásából áll. Ezen kívül az osztályon gondoskodnak a szociális problémák megoldásáról is. Pótolják az elveszett iratokat, szállást és munkalehetőséget keresnek a betegeknek, megpróbálják a családi kapcsolatokat újra rendezni. Az 1,2 -es szorzó nemcsak a rehabilitációs tevékenység tükrében tűnik kevésnek, hanem azért is, mert az osztályon az itt ápolt hajléktalanok társbetegségeinek aktív kezelése is folyik. Ez hozzájárul a betegek munkaképességének visszaállításához. A vizsgálat megállapításai alapján tehát az osztályon végzett tevékenység valójában érdemi rehabilitáció, és nem ápolás. Az ehhez általában szükséges felszerelések egy részével (labor, röntgen) az osztály nem rendelkezik, és ez még költségesebbé teszi a kezelést, hiszen minden vizsgálat miatt a Szent János Kórház főépületébe, mintegy 9 kilóméternyire kell a beteget  mentővel elszállítani. A ténylegesen végzett tevékenységnek nem megfelelő finanszírozás az itt kezelt betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §)  sérelmének veszélyét jelenti és ezzel visszásságot okoz. 
	A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Főigazgatója módosítsa a II. Pulmonológiai Osztály finanszírozását rehabilitációs besorolásúra. 
	Az osztály főorvosának véleménye szerint teljesen megoldatlan az osztályon kezelt férfiakéhoz hasonló helyzetben lévő hajléktalan nők kezelése, illetve tumoros hajléktalanok ápolása is. Ez utóbbiak esetében azonos problémával kell megküzdeni, mint a tbc-és hajléktalanoknál. A finanszírozott ápolási idő kevés, a betegek állapota pedig sokkal rosszabb, mint a hasonló betegséggel küzdő, de nem hajléktalan betegeké. A tbc-és megbetgedésben szenvedő hajléktalan nők és a tumoros hajléktalan betegek helyzetének részletes feltárására ez az átfogó vizsgálat nem terjedt ki, azonban találkoztunk ezzel a problémával. Ezért felhívom az Egészségügyi Miniszter figyelmét arra, hogy fontolja meg egy, a két betegcsoport ellátására kiterjedő vizsgálat lehetőségét. 

4.10. Fővárosi Szociális Központ és Intézményei, ápolási és rehabilitációs osztály
	A Fővárosi Szociális Központ és Intézményei egészségügyi részlegén belül 4 ellátási forma működik, ezek közül a komplex ambulanciáról és felnőtt háziorvosi rendelőről az alapellátás keretében már volt szó. A fekvőbetegellátás 1996 óta működik, egy 50 ágyas rehabilitációs és egy 23 ágyas krónikus ápoló részlegen. Az egészségügyi osztályokon a munkát 3 teljes és egy félállású orvos, 9 szakápoló, és 2 szociális munkás látja el. Az ÁNTSZ a tárgyi feltételek hiánya miatt ideiglenes működési engedélyt adott a fekvőbetegellátásra, mert a fenntartó önkormányzat az egy ágyhoz előírt m2-t nem tudta biztosítani. A működési engedély szerint az osztályoknak az egészségügyi szolgáltatást nyújtó egyes intézmények szakmai minimumfeltételeiről szóló 21/1998. (VI. 3.) NM rendeletben meghatározott építészeti minimumfeltételeket 2005. szeptember 30-ig, a tárgyi, személyi, szakmai és a gép-műszer minimumfeltételeket 2001. szeptember 30-ig kell biztosítani.
	A vizsgálat idején folyamatban volt az egészségügyi részleg felújítása, melynek befejezését novemberre tervezték. A krónikus ápoló részleg számára kórház régi termeit újították  fel, ezen kívül új vizesblokkokat alakítottak ki. A rehabilitációs részlegre kerülő betegek az újjáépítés után 22 egyszemélyes, 4 m2-es helyiségbe kerülnek. Az ilyen módon történő kialakítást az épület adottságai határozták meg. A felújítás után az ágyak száma csökkenni fog, csupán 62 beteg elhelyezéséről tudnak majd gondoskodni. A felújítás idejére átmenetileg a volt éjjeli menedékhely helyiségeiben, az alagsorban és a félemeleten kapott helyet a még 73 ággyal működő egészségügyi részleg. A betegek egy részét a helyhiány miatt emeletes ágyakon kellett elhelyezni egy olyan teremben, melyet csak egy 1 méter magas átjárón keresztül lehetett megközelíteni.
	Az osztályokra a betegeket általában kórházi ellátás után, vagy szakorvosi rendelőintézetből veszik fel. Sok beteget a mentőszolgálat szállít ide a kórházból, vagy az utcáról. Mivel az FSZKI-ben csak 8-16 óra között dolgozik orvos, ezért az éjszakai érkező betegek átvétele sokszor nehézségekkel jár. Előfordul, hogy a mentő úgy akarja náluk hagyni az esetleg kórházi ellátást igénylő beteget, hogy az ápolásra szorulót nem látta orvos. Emiatt megállapodtak a mentőszolgálattal, hogy csak akkor tehetik ki a szállón a beteget, ha őt orvos már megvizsgálta. A felvételkor 6 hónapnál nem régebben végzett tüdőszűrésről, és tetvetlenítésről kérnek igazolást. Ha a tüdőszűrésről a beteg nem rendelkezik igazolással, akkor elküldik vizsgálatra. Fertőző tbc esetén az Országos Korányi Tbc és Pulmonológiai Intézetbe küldik a betegeket. Ezzel az intézménnyel nagyon jó a kapcsolatuk. A nem fertőző, de még gyógyszerelést igénylő tbc-és betegeket felveszik az Osztályra. A fekvőbeteg részlegen  1998-ban 492, 1999-ben 442, 2000 első felében pedig 216 beteget ápoltak. A betegek egyharmada visszatérő. Az ágykihasználtság 90% és 96% közötti. Az átlagos ápolási idő 1998-ban 52, 1999-ben pedig 54 nap volt. A felvétel napján 1998-ban 8, 1999-ben pedig csak 2 beteget bocsátottak el. Az osztály betegforgalmi adatai jelzik, hogy erre az ellátási formára igen nagy szükség van.
	A rehabilitációs és a krónikus ápolási osztály fenntartására az Egészségbiztosítási Pénztár szerződést kötött az FSZKI-vel. Működésüket ápolási osztályként, tehát a legalacsonyabb szorzóval finanszírozza. A teljesítmény elszámolása a betegek TAJ száma alapján történik, melyek megszerzéséről az itt dolgozó szociális munkások gondoskodnak. A költségeikhez szükséges összeget minden évben pályázati pénzekből egészítik ki. Megállapítottuk, hogy az osztályokon az ápolási tevékenységnél összetettebb orvosi feladatokat is végeznek. Ezekhez azonban nincsenek meg a szükséges tárgyi feltételek. Az akut állapotban az utcáról bekerülő hajléktalan esetén nincs meg a pontos diagnózis megállapításához szükséges szakmai feltételrendszer. Az akut osztályokról rövid ellátási idő után hozzájuk küldött betegek rehabilitációjához szintén nem rendelkeznek a megfelelő adottságokkal. A súlyosabb állapotban lévő betegek fogadását azonban nem áll módjukban elutasítani, mert ebben az esetben az érintett hajléktalanok feltehetően nem jutnának semmilyen orvosi ellátáshoz. Az a körülmény, hogy az FSZKI egészségügyi részlegére súlyos állapotban lévő hajléktalanok is kerülnek, és a feltételek hiánya miatt a megfelelő ellátást nem kaphatják meg, az érintett betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez (Alkotmány 70/D. §) való jogának sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okot.
	A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy Budapest főpolgármestere gondoskodjon az FSZKI keretein belül működő, akut betegeket is ellátó tartós ápolási osztály valamelyik fővárosi önkormányzati kórházba történő integrálásáról, ahol az akut osztályról érkező hajléktalan betegek gyógyításához szükséges diagnosztikus és terápiás háttér rendelkezésre áll. 
	Kezdeményezem továbbá, hogy az integráció megvalósulása után az FSZKI vezetője gondoskodjon arról, hogy az ápolási osztályokra ne vegyenek fel akut ellátást igénylő betegeket.
	Az FSZKI egészségügyi részlegén dolgozó szakemberek tapasztalatai szerint a kórházak az egészségügyi ellátást nem tagadják meg, a hajléktalan betegeket azonban a szükséges ápolási idő előtt igyekeznek hozzájuk visszahelyezni. Mindez annak ellenére történik így, hogy a hajléktalanoknak általában hosszabb időre van szüksége a gyógyuláshoz. Főleg a belgyógyászati osztályokra és a bőrgyógyászati osztályokra jellemző az, hogy rövidebb ideig ápolják a hajléktalanokat, mint az orvosilag indokolt lenne, vagy ambuláns lappal elbocsátják. A betegek távozására vonatkozóan két hónapnak, 2000 januárjának és júniusának adatait tudtuk részletesen vizsgálni. Ezek szerint  2000 januárjában 15 ember került más kórházba, 9 hajléktalan éjjeli menedékhelyre, vagy átmeneti szállóba, nyolcan önkényesen távoztak és egy beteg az osztályon meghalt. 2000 júniusában 33 beteg távozott, ebből 15 beteg más kórházba, 11 önkényesen, 6 átmeneti szállóra, vagy éjjeli menedékhelyre, egy pedig szociális otthonba. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának hatásköre nem terjed ki szakmai kérdésekben történő állásfoglalásra. Azonban a vizsgálat tapasztalatai szerint szükségesnek ítéltük, hogy felhívjuk az érintettek figyelmét arra, hogy az adatok szerint az ápolási osztályról történő leggyakoribb távozási mód (56 távozásból 30) a kórházi osztályra kerülés, ami alátámasztja az itt dolgozó szakemberek azon véleményét, amely szerint az egészségügy a hajléktalan betegeket a gyógyuláshoz szükséges ápolási idő előtt bocsátja el, és emiatt rövid időn belül újra visszakerülnek a kórházakba.
	A betegek távozásának adatainak tanulmányozása azt is bizonyítja, hogy az ezeken az osztályokon dolgozó szociális munkások minden esetben igyekeznek megoldást találni a továbbiakban egészségügyi ellátásra nem szoruló hajléktalanok elhelyezésére. A szociális otthonokkal kapcsolatban azonban sok a probléma. Egyrészt a kevés férőhely miatt a várakozási idő rendkívül hosszú, másrészt az idősek bentlakásos otthonaiban nem szívesen fogadják a fiatalabb hajléktalanokat, pedig esetenként mozgáskorlátozottságuk, vagy általános állapotuk miatt tartós ápolásra, intézményes elhelyezésre szorulnak. A vizsgált két hónap alatt csupán egy rászoruló személyt sikerült bentlakásos otthonban elhelyezni, ezzel szemben 15-nek csak éjjeli menedékhelyen, vagy átmeneti szállón találtak helyet. A két utóbbi ellátási forma közül az átmeneti szálló pár hónapos megoldást jelent, az éjjeli menedékhely pedig csak éjszakai tartózkodásra alkalmas. Ezek a megoldások tehát semmiképpen sem nevezhetők megnyugtatónak. A "nem utcaképes", nem rehabilitálható, de egészségügyi ellátásra már nem szoruló hajléktalanok elhelyezése a vizsgálat tapasztalatai szerint tehát teljesen megoldatlan.

4.11. Oltalom Karitatív Egyesület, tartós ápolási osztály
	Oltalom Karitatív Egyesület 5 éve nyújt kórházi ellátást hajléktalanoknak. Az ápolási osztály, ahol 24 órában van jelen orvos 30 ággyal működik. Az Egyesület a tartós ápolási tevékenységre ideiglenes működési engedélyt kapott. A határozat szerint az egészségügyi szolgáltatást nyújtó egyes intézmények szakmai minimumfeltételeiről szóló 21/1998. (VI. 3.) NM rendeletben meghatározott építészeti minimumfeltételeknek 2005. szeptember 30-ig, a tárgyi, személyi, szakmai és a gép-műszer minimumfeltételnek pedig 2001. szeptember 30-ig kell megfelelniük. Az Egyesület ápolási osztálynak megfelelő műszerezettséggel rendelkezik. Ezen kívül sürgősségi ellátáshoz szükséges felszerelésük és melegítő szerkezetük is van. A fekvőbeteg ellátást ápolási osztályként finanszírozza az OEP. Ezen kívül a fővárosi önkormányzattól kapott 30%-os kiegészítő támogatásból, pályázati pénzekből és adományokból tudják a kórház fenntartásához szükséges pénzt előteremteni.
	1999-ben 406 beteget ápoltak, az átlagos ápolási idő 28,2 nap volt. A fekvőbetegek legnagyobb része mentővel érkezett, általában kórházakból, ritkábban rendelőintézetekből. Az OMSZ által közvetlenül ide szállított betegek száma havonta átlagosan 5, télen 10 körül van. A betegek fogadása éjszaka sem okoz gondot, hiszen akkor is van a kórházban orvosi ügyelet. A leggyakoribb kórképek a fagyás, az alkoholos delírium, a pszichiátriai betegségek, a tüdőgyulladás, a cukorbetegség, és más akut belgyógyászati betegségek. Az ide kerülő betegek sokkal rosszabb egészségi állapotban vannak, és kórházi kezelésük is hosszabb ideig tart, mint a hasonló betegségekkel kűzdő nem hajléktalanoké, hiszen az utcán élnek és nem járnak rendszeresen orvoshoz. A betegeik összetétele tehát nem az ápolási osztálynak megfelelő. Így a finanszírozás a ténylegesen végzett munkához képest alacsony. Tovább nehezíti az anyagi helyzetüket, hogy az ágykihasználtság átlagban 104,4%. 2000 januárjában például 119%-os volt. Ez az ellátási forma 1996-ban krónikus belgyógyászati osztályként kapott működési engedélyt, ezt azonban 1997-ben tartós ápolási osztályra módosították. Időközben a tárgyi feltételek nem változtak, a személyi feltételek viszont javultak. A végzett munka tükrében a tartós ápolási osztályként történő finanszírozás az itt ápolt betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való jogának (Alkotmány 70/D.§) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz.
	A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Főigazgatója rendelkezzen az Oltalom Karitatív Egyesület fenntartásában működő fekvőbeteg osztály finanszírozásának krónikus besorolásúra történő visszaállításáról.
	Az Egyesületnél dolgozó szakemberek tapasztalatai szerint a kórházak nem fogadják szívesen a hajléktalanokat, és a kezelésüket igyekeznek a lehető legrövidebb idő alatt befejezni. Gyakran előfordul, hogy ambuláns ellátás után ide kerül a beteg, ez főleg a bőrgyógyászati betegségek és a traumás sérülések esetén jellemző. Amennyiben az itteni ellátás során válik szükségessé akut osztályos kezelés, akkor csak a személyes kapcsolatok segítségével tudják kórházban elhelyezni a betegeiket.
	Az Oltalom Karitatív Egyesület kórházában végzett munkát is rendkívül megnehezíti, hogy a megrokkant, pszichésen maradandóan sérült embereket a kórházi kezelés után nem tudják az intézményes szociális ellátásba elhelyezni. A bentlakásos otthonokban több év a várakozási idő. Ezen kívül a hajléktalanokat az otthonok koruk, alacsony jövedelmük miatt, és azért, mert nehezen szokják meg az intézeti életet, nem fogadják szívesen. A pszichiátriai betegek további sorsáról különösen nehéz gondoskodni, mert az ilyen jellegű otthonokba nem ritkán 5-8 év a várakozási idő. Az elhelyezési nehézségek miatt a kórházban kell tovább ápolni az utcára nem tehető, önellátásra képtelen, de állandó orvosi ellátást nem igénylő hajléktalanokat. Mindez a rendelkezésre álló 30 ágyon rendkívüli nehézségeket okoz. A vizsgálat idején a kórházban fekvő 30 beteg közül 15-en vártak intézeti elhelyezésre, tehát a betegek fele. Több olyan "betegük" is volt, akit több, mint 200 napja ápoltak, pedig minden esetben azonnal megindították az elhelyezésükre irányuló eljárást.

4.12. Összefoglaló - a hajléktalan betegek ellátása a kórházak akut és krónikus osztályain, ápolás, gondozás és rehabilitáció az egészségügyi és szociális ellátórendszeren belül
	A hajléktalan betegek sürgősségi ellátását érintő hiányosságot a vizsgálat nem tárt fel. Az ilyen ellátást nyújtó intézményekben, - mint például a Péterfy Sándor utcai Kórház-Rendelőintézet Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztálya, a Jahn Ferenc Dél-pesti Kórház és a Nyírő Gyula Kórház Detoxikáló Állomása - az ellátott hajléktalanok aránya az összes beteghez képest a legmagasabb. Feltűnő azonban, hogy a sürgősségi ellátást is nyújtó kórházakban a sürgősségi ellátás után a kórház saját osztályaira felvett hajléktalanok aránya rendkívül alacsony, a Nyírő Gyula Kórház Detoxikáló Állomásán 1,4 százalék, a Jahn Ferenc Dél-pesti Kórház Detoxikáló Állomásán 1 százalék alatti, az Országos Traumatológiai Intézet esetén pedig 1,1 százalék.
	Megállapítottuk, hogy az akut ellátást nyújtó kórházi osztályok között vannak olyanok, melyek kiemelkedően magas számban, vagy az osztályra egyébként jellemző átlagos ápolási időnél hosszabb ideig látják el, illetve ezzel ellentétben vannak olyanok, amelyek alig kezelnek a hajléktalan betegeket. Hosszabb időt töltenek a hajléktalanok például az Országos Korányi Tbc és Pulmonológiai Intézet XIX. számú osztályán, és a Szent István Kórház I. Bőrgyógyászati Osztályán. Az említett különbség különösen akkor feltűnő, amikor egy kórház két azonos szakterületéhez tartozó osztálya között áll fenn. A Nyírő Gyula Kórház I. Pszichiátriai Osztályára lényegesen több hajléktalant vesznek fel, mint az azonos ágyszámú II. Pszichiátriai Osztályra, és a Szent István Kórház I. Bőrgyógyászati Osztályán több hajléktalant ápolnak, mint a II. Bőrgyógyászati Osztályon. Megállapítottuk tehát, hogy az akut ellátást végző kórházi osztályok között a hajléktalan betegek eloszlása egyenlőtlen. Ez a mentőszolgálat korábbi - a KÁNY új betegirányítási rendszerét megelőző - gyakorlatán túl valószínűleg az osztályokon dolgozó szakemberek szemléletétől függ.
	Megállapítottuk, hogy a kórházak akut osztályai a gyógyulásnál rövidebb ideig látják el a hajléktalanokat, a rosszabb általános állapotuk miatt szükséges hosszabb ápolási időt nem tudják számukra biztosítani. Ennek feltehetően az az oka, hogy az egészségügy a kórházi ápolás utáni otthoni gyógyulásra van berendezkedve, amire az utcai életmód mellett nincs lehetőség, a hajléktalanszállókon pedig nem megoldható.(Lásd 6., 7. számú esetek.) Az egészségügy keretein belül működő krónikus ápoló, vagy rehabilitációs osztályok alkalmasak lennének az akut osztályról kikerülő hajléktalanok ápolására addig, amíg végleges elhelyezésük megoldódik ápoló-gondozó, vagy rehabilitációs otthonokban. A krónikus osztályok vizsgálata alapján azonban megállapítható, hogy a hajléktalanok - a feltételezésekkel szemben - alacsony arányban jelennek meg az ilyen típusú egészségügyi ellátóhelyeken. A vizsgált krónikus osztályokon (Szent János Kórház Pesthidegkútra Kihelyezett Pszichiátriai Osztálya, Merényi Gusztáv Kórház krónikus belgyógyászati osztályai) nem ápoltak nagy számban hajléktalan betegeket, a két krónikus belgyógyászati osztályon minimális, 1 százalék alatti, illetve 1-2 százalék közötti volt a hajléktalanok aránya. 
	Ennek a problémának a megoldására hozták létre a vizsgálat során is felkeresett tartós ápolási osztályokat, az FSZKI, az Oltalom Karitatív Egyesület ápolási osztályait, és a Szent János Kórház Pesthidegkútra kihelyezett Pulmonológiai Osztályát. Az a két meglátogatott tartós ápolási osztály, mely a hajléktalanellátás keretein belül működik, - a vizsgálat tapasztalatai szerint - csak részben jelent megoldást. Megállapítottuk, hogy az FSZKI-hoz hasonló osztályok kialakításával az egyik intézmény nem megfelelő működését, vagy kifejezett diszfunkcióját más - a cél elérésére szintén alkalmasnak tűnő - intézmények létrehozásával próbálták orvosolni. Megállapítottuk, hogy a hajléktalan betegeket krónikus ellátás szükségessége esetén elsősorban a diagnosztikus háttér és a megfelelő felszereltség hiányával küszködő, számukra létrehozott szociális intézmények ápolási osztályain helyezik el. Ez a rászoruló hajléktalan betegek tekintetében a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. §) sérelmét jelenti, továbbá az Alkotmányban foglalt diszkrimináció tilalmába (Alkotmány 70/A.§) ütközik és ezzel alkotmányos joggal összefüggő visszásságot okoz. Emellett az említett intézmények hiánypótló ellátásként ápolják és gyógyítják a kórházakból idő előtt kiengedett hajléktalan betegeket. Megjegyzendő, hogy az FSZKI elégtelen tárgyi feltételek mellett is kénytelen olyan betegeket fogadni és ellátni, akiknek a kezelésére nem rendelkezik megfelelő felszereltséggel. Erre a rendelkezésre álló finanszírozásra fordítható összeg sem elegendő.
	Már a mentés, a háziorvosi és a kórházi ellátás vizsgálata során is feltételezhető volt, hogy az ellátórendszerből hiányzik az az utógondozó, rehabilitációs, és ápoló intézmény, ahol a kórházi kezelést már nem igénylő, de orvosi felügyeletre, ápolásra szoruló, önmagukat ellátni képtelen hajléktalanok elhelyezhetők. A megvizsgált intézményekben rögzítettük, hogy az önellátásra képtelen hajléktalan betegek ápolására, elhelyezésére mind az egészségügyi, mind a szociális ellátórendszer felkészületlen.
	Tájékoztatást kértünk arról, hogy hány ápoló-gondozó, vagy rehabilitációs férőhely áll a hajléktalanok rendelkezésére a fővárosban. Budapest területén - a hajléktalanok 25 ezres becsült számához képest - vizsgálat idején 223 hajléktalan személy bentlakásos intézeti elhelyezésre volt lehetőség, ebből 80 volt az ápoló-gondozó otthoni hely. A 143 rehabilitációs helyet általában 1-5 évig vehetik igénybe az absztinenciát vállaló, munkaviszonnyal, jövedelemmel rendelkező hajléktalanok. Az idősek ápoló-gondozó otthonaiban nagyon hosszú a várakozási idő. Ráadásul ha kiderül, hogy a várakozó hajléktalan és esetleg tbc-és is, akkor szinte lehetetlenné válik az elhelyezése. Megállapítottuk, hogy az ellátórendszer minden szintjén érezhető ezen intézmények hiánya. Ha például a kórházi osztályok - akut, majd a krónikus osztályok - nem látják a továbbhelyezés lehetőségét, akkor sokkal inkább vonakodnak felvenni a beteg hajléktalanokat. Arra a következtetésre jutottunk, hogy az olyan hajléktalanok egészségügyi ellátás utáni elhelyezése, akik utcán már teljesen képtelenek élni, azért mert esetleg amputáltak, vagy gyógyíthatatlan kísérő betegségben szenvednek szinte teljesen megoldatlan.
	Az Alkotmánybíróság 42/2000. (XI. 8.) AB határozata szerint az "Alkotmány 70/E. § (2) bekezdése alapján az állam a polgárok megélhetéshez szükséges ellátásra való jogának realizálása érdekében társadalombiztosítási és szociális intézményi rendszert köteles létrehozni, fenntartani és működtetni. A megélhetési minimumot biztosító szociális ellátások rendszerének kialakításakor alapvető alkotmányi követelmény az emberi élet és méltóság védelme. Ennek megfelelően az állam köteles az emberi lét alapvető feltételeiről - így hajléktalanság esetén az emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárításához szállásról - gondoskodni." A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény szerint a hajléktalanok otthonában kell biztosítani az olyan hajléktalan személy gondozását, akinek az ellátása átmeneti szálláshelyen, rehabilitációs intézményben nem biztosítható és kora, egészségi állapota miatt tartós ápolást, gondozást igényel. A hajléktalanok rehabilitációs intézménye pedig azoknak az aktív korú, munkaképes hajléktalan személyeknek az elhelyezését szolgálja, akinek szociális ellátása ily módon indokolt, és akik önként vállalják a rehabilitációs célú segítőprogramokban való részvételt. Ez utóbbi ellátási formáról fokozatosan, de legkésőbb 2004. december 31-ig kell a fenntartóknak gondoskodni. A hajléktalanok ápoló-gondozó otthonainak létrehozási és fenntartási kötelezettsége 1999. október 1-je óta a megyei, illetve fővárosi önkormányzatokat terheli.
	A vizsgálat nem terjedt ki a hajléktalanokról gondoskodó szociális ellátórendszerre. Az egészségügyi ellátórendszer vizsgálata során kapott adatokból azonban arra lehet következtetni, hogy az egészségügyi ellátást már nem igénylő, de az utcai életre, önellátásra képtelen hajléktalanok tömege nem részesül a törvényben állami kötelezettségként előírt ellátásban. Mindez az érintettek szociális biztonsághoz való jogának (Alkotmány 70/E. §) súlyos sérelmét és a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D.§) sérelmének közvetlen veszélyét jelenti és ezzel visszásságot okoz.
	A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Egészségügyi Miniszter és a Szociális és Családügyi Miniszter együttműködve vizsgálja meg azt, hogy országosan milyen igény van a hajléktalanok ápoló-gondozó és rehabilitációs intézményeire és az eredménynek megfelelően gondoskodjanak olyan megoldási módok kialakításáról, amelyek segítik az önkormányzatokat törvényben rögzített feladataik megvalósításában.

V. Összefoglalás
	A hajléktalanok egészségügyi ellátásának átfogó vizsgálata során igyekeztünk a fővárosban az ellátórendszert úgy végigtekinteni, ahogyan azt a hajléktalan betegek igénybe veszik, és megkíséreltük feltárni azokat a pontokat, ahol kívülrekedhetnek az egészségügy rendszerén.
	1. Az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének feltételeit vizsgálva megállapítottuk, hogy a hatályos jogszabályok a hajléktalanok számára is biztosítják azt, hogy egészségügyi ellátáshoz juthassanak. A társadalombiztosítási szervek és a szociális szolgáltatók hatékonyan működnek együtt az egészségügyi szolgáltatás igénybevételének feltétele, a Tb kártya pótlásában.
	2. Az alapellátás vizsgálata során megállapítottuk, hogy a hajléktalanok háziorvosi ellátását Budapesten megoldották.
	3. A vizsgálat során készített interjúk alapján észleltük azt, hogy heti rendszerességgel előfordul a mentő által szállított, és általában a KÁNY által irányított hajléktalanok kórházi felvételének megtagadása. Az érintett beteg lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) sérelmének veszélyét jelenti és így alkotmányos joggal összefüggő visszásságot okoz, ha egy kórházi osztály orvosilag indokolt esetben, a szükséges feltételek fennállása esetén, a betegirányítás ellenére vonakodik felvenni a beteget. Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének vezetője adjon ki körlevelet a fővárosi kórházaknak. Ebben rögzítse, hogy a KÁNY betegirányítását - a szükséges feltételek fennállása esetén - az egészségügyi intézményeknek kötelező figyelembevenni.
	4. Az utcán élő hajléktalanokat télen a lehűléstől és a fagyástól próbálta meg megóvni a fővárosi mentőszervezet vezetője azzal, hogy utasítást adott ki, mely szerint a közterületről a hajléktalanokat beleegyezésük esetén akkor is el kell vinni, ha nem látható rajtuk semmilyen sérülés, betegségük miatt nem igényelnének sürgősségi kórházi elhelyezést. Azonban az érintett tiltakozása esetén, feltéve, hogy tudata tiszta, a mentőszolgálat nem szállíthatja a hajléktalant sem egészségügyi, sem szociális ellátóhelyre. Az utcán élő emberek rengeteg olyan betegségtől szenvedhetnek, - például fertőző tüdő tbc., lábszár fekély, gyomor fekély, májzsugor, idegrendszeri elváltozások - amelyek nem minősülnek sürgősségi esetnek, ezért a beszállítás elmulasztása miatt előfordulhat, hogy hosszú ideig, vagy esetleg végérvényesen kezelés nélkül maradnak. Álláspontunk szerint ezeket a helyzeteket hatékonyabban kezelhetik a szociális szolgáltatók szakemberei, mint a mentősök. Az érintett hajléktalan emberek lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) és a szociális biztonsághoz való joga (Alkotmány 70/E. §) sérelmének veszélyét hordozza és ezzel alkotmányos joggal összefüggő  visszásságot okoz az a körülmény, hogy a mentőszolgálat a tiszta tudatú, és a beszállítás ellen tiltakozó hajléktalanokat veszélyeztető körülmények között - tehát a lehűlés veszélyének kitéve, illetve ezen túl esetleg sürgősségi ellátást nem igénylő betegségek fennállása mellett - az utcán hagyja és feltalálási helyükről nem értesít semmilyen szociális ellátó intézményt. Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Mentőszolgálat Fővárosi Szervezetének Vezetője gondoskodjon arról, hogy a mentőszolgálat értesítsen egy diszpécser központot fenntartó és utcai szociális munkásokat foglalkoztató szociális szervezetet a tiszta tudatú, és a beszállítás ellen tiltakozó, így veszélyeztető körülmények között az utcán hagyott hajléktalan ember feltalálási helyéről.
	5. Megállapítottuk, hogy a kórházak többsége nem végzi el a hozzá beszállított beteg fertőtlenítését. Az a körülmény, hogy a kórházak nem a 18/1998. (VI. 3.) NM rendeletben foglaltaknak megfelelően járnak el, tehát nem végzik el a fertőtlenítést a felvétel előtt, és ezért a betegeknek több órát kell utaznia, illetve várakoznia mielőtt sor kerülhetne az orvosi ellátásra, az érintett betegek a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) sérelmének esetenként közvetlen veszélyét és a jogbiztonság alkotmányos követelményének (Alkotmány 2§ (1) bek.) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz. Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy a Fővárosi Önkormányzat, mint a fővárosi kórházak fenntartója gondoskodjon arról, hogy a kórházak a rendeletben foglaltaknak megfelelően végezzék el a hozzájuk érkező betegek szükség szerinti fertőtlenítését. 
	6. A vizsgálat során meglátogatott egyik legnagyobb forgalmú, hajléktalanokat ellátó háziorvosi rendelőt, a fertőtlenítő fürdetőivel szoros egységben az ÁNTSZ működteti. Az érintett rendelőkkel kapcsolatban azt az információt kaptuk, hogy ezek működtetését az ÁNTSZ egy éven belül másnak kívánja átadni. A vizsgálat megállapítása szerint az átszervezés után fennáll annak a közvetlen veszélye, hogy a most működő rendszer felbomlik. Ez viszont az orvosi kezelés elmaradásához vezethet és ez az érintettek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való alkotmányos joga (Alkotmány 70/D.§) sérelmének veszélyét jelenti. A feltárt visszásság orvoslása és az alkotmányos jog sérelmének megelőzése érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Tisztifőorvos a rendelők működtetésének átadása során gondoskodjon a szolgáltatás jelenlegi integrált rendszerének fennmaradásáról.
	7. Az ÁNTSZ a fertőtlenítő fürdők fenntartása és működtetése révén fontos szerepet játszik a hajléktalanellátásban. A vizsgálat során kapott információk szerint az ÁNTSZ a fertőtlenítő fürdők működtetésének átadását tervezi. A feladat kevésbé hatékony elvégzése, vagy a tevékenység megszüntetése esetén az itt rendszeresen fertőtlenítő készítményekkel tisztálkodó, és így a tetvesség és más élősködők ellen jelenleg védelmet élvező hajléktalanok egészségi állapota feltehetően sokkal rosszabbra fordulna. A parazitózisok veszélyének fokozott mértékben kitett emberek preventív kezelésének megszűnése a fővárosban általános fertőzésforrás kialakulásához vezethet. Megállapítottuk, hogy a fertőtlenítő-fürdetés lehetőségének megszüntetése, illetve oly módon történő átadása, mely a tevékenység hatékonyságának csökkenését eredményezi, az érintett hajléktalanok és a velük a mindennapi életben kapcsolatba kerülők lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §) sérelmének veszélyét hordozza magában és ezzel visszásságot okoz. Az a körülmény, hogy a fertőtlenítéssel kapcsolatos jogszabályok nem szólnak az eltetvesedés veszélyének fokozott mértékben kitett személyek megelőző személyi fertőtlenítéséről, az érintettek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való jogának (Alkotmány 70/D. §) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz. Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságok orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Egészségügyi Miniszter módosítsa a fertőző betegségek és a járványok megelőzéséről szóló 18/1998. (VI. 3.) NM rendeletet úgy, hogy az egészségügyi kártevők által okozott egészségi ártalmak megelőzése körében az ÁNTSZ feladatai között szerepeljen az eltetvesedés veszélyének fokozott mértékben kitett személyek számára fertőtlenítő fürdetők működtetése.
	8. A hajléktalan betegek fekvőbeteg ellátásának vizsgálata során találkoztunk egy diszkriminatív intézkedéssel. Az Országos Traumatológiai Intézet egyik Főigazgatói Körlevélben megfogalmazott utasítás szerint, az Intézetből elsősorban az alacsonyabb színvonalú ellátást nyújtó FSZKI és Oltalom Karitatív Egyesület tartós ápolási osztályaira kerülhetnek a hajléktalan betegek. Ez a diszkrimináció alkotmányos tilalmába (Alkotmány 70/A. § (1)) ütközik, továbbá sérti az érintett betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való jogát (Alkotmány 70/D. §), és ezzel visszásságot okoz akkor, ha az említett intézményekben a rendelkezésre álló szolgáltatás a betegségük gyógyítására nem alkalmas. A feltárt visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Traumatológiai Intézet Főigazgatója egy újabb körlevél kiadásával vonja vissza a fent említett körlevelét és más módon, például a KÁNY segítségének fokozottabb igénybevételével gondoskodjon a hajléktalan betegek krónikus osztályokra történő elhelyezéséről.
	9. A Szent János Kórház Krónikus II. Pulmonológiai Osztályán, ahol kivétel nélkül hajléktalanokat kezelnek, tehát olyan betegeket, akiknek papírok beszerzéséhez segítségre, életvezetési tanácsokra, elhelyezéssel kapcsolatos ügyintézésre lenne szükségük nem foglalkoztattak szociális munkást. Az a körülmény, hogy egy kivétel nélkül hajléktalanokat ápoló kórházi osztályon nem dolgozik szociális munkás, az ott ápolt betegek szociális biztonsághoz való jogának (Alkotmány 70/E. §) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz. A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy a Szent János Kórház Főigazgatója építsen be a Szent János Kórház Krónikus II. Pulmonológiai Osztályának létszámába egy szociális munkás státuszt is.
	10. A Szent János Kórház Krónikus II. Pulmonológiai Osztályát az OEP a krónikus besorolásnak megfelelően, 1,2-es szorzóval finanszírozza. Az osztály tevékenysége azonban az itt végzett rehabilitáció miatt az ápolásnál jóval komplexebb. A ténylegesen megvalósított ellátásnak nem megfelelő finanszírozás az itt kezelt betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való joga (Alkotmány 70/D. §)  sérelmének közvetlen veszélyét jelenti és ezzel visszásságot okoz. A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Főigazgatója módosítsa a II. Pulmonológiai Osztály finanszírozását rehabilitációs besorolásúra.
	11. A Szent János Kórház Krónikus II. Pulmonológiai Osztályának főorvosa szerint teljesen megoldatlan az osztályon kezelt férfiakéhoz hasonló helyzetben lévő hajléktalan nők kezelése, illetve tumoros hajléktalanok ápolása is. Ez utóbbiak esetében azonos problémával kell megküzdeni, mint a tbc-és hajléktalanoknál. A finanszírozott ápolási idő kevés, a betegek állapota pedig sokkal rosszabb, mint a hasonló betegséggel küzdő, de nem hajléktalan betegeké. A tbc-és megbetgedésben szenvedő hajléktalan nők és a tumoros hajléktalan betegek helyzetének részletes feltárására ez az átfogó vizsgálat nem terjedt ki, azonban találkoztunk ezzel a problémával. Ezért felhívom az Egészségügyi Miniszter figyelmét arra, hogy fontolja meg egy, a két betegcsoport ellátására kiterjedő vizsgálat lehetőségét.
	12. Az FSZKI rehabilitációs és a krónikus ápolási osztályainak működését az Egészségbiztosítási Pénztár ápolási osztályként, tehát a legalacsonyabb szorzóval finanszírozza. A vizsgálat megállapításai szerint az osztályokon az ápolási tevékenységnél összetettebb orvosi feladatokat is végeznek, melyekhez azonban nincsenek meg a szükséges tárgyi feltételek. Az akut osztályokról rövid ellátási idő után hozzájuk küldött betegek rehabilitációjához szintén nem rendelkeznek a megfelelő feltételekkel. A felszereltségükhöz és az orvosi jelenléthez képest súlyosabb állapotban lévő betegek fogadását azonban nem áll módjukban elutasítani, mert ebben az esetben a rászoruló hajléktalanok feltehetően nem jutnának semmilyen orvosi ellátáshoz. Az a körülmény, hogy az FSZKI egészségügyi részlegére súlyos állapotban lévő hajléktalanok kerülnek, és a feltételek hiánya miatt a megfelelő ellátást nem kaphatják meg az érintett betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez (Alkotmány 70/D. §) való jogának sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okot. A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy Budapest főpolgármestere gondoskodjon az FSZKI keretein belül működő, akut betegeket is ellátó tartós ápolási osztály valamelyik fővárosi önkormányzati kórházba történő integrálásáról, ahol az akut osztályról érkező hajléktalan betegek gyógyításához szükséges diagnosztikus és terápiás háttér rendelkezésre áll. Kezdeményezem továbbá, hogy az integráció megvalósulása után az FSZKI vezetője gondoskodjon arról, hogy az ápolási osztályokra ne vegyenek fel akut ellátást igénylő betegeket.
	13. Az Oltalom Karitatív Egyesület ápolási osztályán gondozott betegek összetétele nem az ápolási osztály feladatainak és felszereltségének megfelelő. Így a finanszírozás a ténylegesen végzett munkához képest alacsony. Ez az ellátási forma 1996-ban krónikus belgyógyászati osztályként kapott működési engedélyt, ezt azonban 1997-ben tartós ápolási osztályra módosították. A tárgyi feltételek azonban nem változtak, a személyi feltételek viszont javultak. A végzett munka tükrében a tartós ápolási osztályként történő finanszírozás az itt ápolt betegek lehető legmagasabb szintű testi egészséghez való jogának (Alkotmány 70/D.§) sérelmét jelenti és ezzel visszásságot okoz. A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Főigazgatója rendelkezzen az Oltalom Karitatív Egyesület fenntartásában működő fekvőbeteg osztály finanszírozásának krónikus besorolásúra történő visszaállításáról.
	14. Megállapítottuk, hogy az FSZKI-hoz hasonló osztályok kialakításával az egyik intézmény nem megfelelő működését, vagy kifejezett diszfunkcióját más - a cél elérésére szintén alkalmasnak tűnő - intézmények létrehozásával próbálták orvosolni. Megállapítottuk, hogy a hajléktalan betegeket krónikus ellátás szükségessége esetén elsősorban a diagnosztikus háttér és a megfelelő felszereltség hiányával küszködő, számukra létrehozott szociális intézmények ápolási osztályain helyezik el. Ez a rászoruló hajléktalan betegek tekintetében a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. §) sérelmét jelenti, továbbá az Alkotmányban foglalt diszkrimináció tilalmába (Alkotmány 70/A.§) ütközik és ezzel alkotmányos joggal összefüggő visszásságot okoz. Emellett az említett intézmények hiánypótló ellátásként ápolják és gyógyítják a kórházakból idő előtt kiengedett hajléktalan betegeket. Megjegyzendő, hogy az FSZKI elégtelen tárgyi feltételek mellett is kénytelen olyan betegeket fogadni és ellátni, akiknek a kezelésére nem rendelkezik megfelelő felszereltséggel. Erre a rendelkezésre álló finanszírozásra fordítható összeg sem elegendő.
	15. A vizsgálatban megállapítottuk, hogy az olyan hajléktalanok egészségügyi ellátás utáni elhelyezése, akik utcán már nem képesek élni, esetleg amputáltak, vagy gyógyíthatatlan kísérő betegségben szenvednek szinte teljesen megoldatlan. Az a körülmény, hogy az ellátórendszerben a szükséglethez képest alacsony a hajléktalanoknak létesített bentlakásos ápoló-gondozó és rehabilitációs otthonok száma, és így az egészségügyi ellátást már nem igénylő, de az utcai életre, önellátásra alkalmatlan hajléktalanok tömege nem részesül a törvényben állami kötelezettségként előírt ellátásban, az érintettek szociális biztonsághoz való jogának (Alkotmány 70/E. §) sérelmét és a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. §) sérelmének közvetlen veszélyét jelenti és ezzel visszásságot okoz. A feltárt alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság orvoslása érdekében kezdeményezem, hogy az Egészségügyi Miniszter és a Szociális és Családügyi Miniszter együttműködve vizsgálja meg azt, hogy országosan milyen igény van a hajléktalanok ápoló-gondozó és rehabilitációs intézményeire és az eredménynek megfelelően gondoskodjanak olyan megoldási módok kialakításáról, amelyek segítik az önkormányzatokat törvényben rögzített feladataik megvalósításában. 

Budapest, 2000. december 27.

Gönczöl Katalin 

VI. Esetek

1. számú eset
A Menhely Alapítvány diszpécserszolgálatának naplójából, 1999. XII. 6. 0 óra 55 perc, Baross u.:
A lakossági "bejelentő a buszmegállóban fekvő ember miatt hívott. Feltámogatták. Mentőt hívott, azt mondták, hogy hívjon bennünket, mert a mi dolgunk."

2. számú eset
A Menhely Alapítvány diszpécserszolgálatának naplójából, 1999. VII. 12., István park, IV. ker.:
"Az ÁNTSZ-ből szólt egy hölgy, hogy lakossági bejelentés alapján 2 hajléktalan férfi lakik a parkban elkukacosodott lábakkal. Twist utcai leellenőrizte, majd a 104-et hívtuk ki. Másnap: 104 nem volt kint, a Twist utcaija istápolja."

3. számú eset
A Menhely Alapítvány diszpécserszolgálatának naplójából, 1999. 11. 9. 16 óra 55 perc, Kelenföld városközpont:
"Egész nyáron ott lakott egy csövi. Most a szakadó esőben 3 napja egy padon ül, nem tud elmenni, mert fáj a lába. Nem járóképes.
1999. XI. 19. Még mindig kint vannak a hóesésben is. 
104-et kiküldtem 17 órakor.
17 óra 40 perckor telefonált a bejelentő, hogy az akció botrányba fulladt. A mentős orvos ugyanis minősíthetetlen stílusra váltott, amikor kiderült, hogy egy csövihez hívták ki (és nem egy lábsérülthöz). Először a nénit szapulta agyon, majd miután kiderült, hogy mi működtünk közre minket is. A csövihez is üvöltözve ért oda, aki ijedtében aláírta az el nem szállító papírt."

4. számú eset
A Menhely Alapítvány diszpécserszolgálatának naplójából, 1999. X. 22., Kőbánya-Kispest MÁV állomás:
"A váróban dekkol, kaki-pisi, gégeműtét utáni nyakgennyedzés, nehézlégzés, szívpanaszok."
A bejelentő "kihívta a 104-et, akik távolról meglátták az urat, perdültek-fordultak és elhúztak. ... szolgálatvezetőt hívtam, aki újra kiküld egy kocsit."

5. számú eset
A Menhely Alapítvány diszpécserszolgálatának naplójából, 1999. IX. 23. 12 óra 17 perc, Kálvin tér:
"Három napja fekszik a padon egy fiatal csövi, le van gyengülve, lázas.... a mentő volt kinn nála, de  mivel járóképes, nem vitték be. ... Mielőtt az utcai sz. m. kiért, a mentők már elvitték az István III-as sebészetre csontkukac miatt."

6. számú eset 
Budapest Főváros Önkormányzat Nyírő Gyula Kórház II. Pszichiátriai Osztály, ambulánsan ellátott hajléktalan betegek
"T. M.
XIV. Kerepesi u. 98. - fiktív          
1999. XII. 4. 20 óra 10 perc - XII. 5. 10 óra
OMSZ "eset" szállítás. Beutalás indoka: suicid szándék.
Dg.: Intix. alc. Suicid szándék.
Tudata feltisztult, suicid szándékot negált, veszélyeztető állapot nem állt fenn, elbocsátottuk."
"K. J. 
XII. Madridi út 4. - hajléktalan szálló
2000. V. 16. 0 óra 20 perc - V. 16. 10 óra
KÁNY útján. Beutalás indoka: suicid tent.
Dg.: Intox. alc. Suicid tent. 
Tudata feltisztult, suicid szándékot negalt, veszélyeztető állapot nem állt fenn, elbocsátottuk."

7. számú eset
A Menhely Alapítvány diszpécserszolgálatának naplójából, 1999. III. 23., Csepel:
N. F. 36 éve férfi, "a csepeli bal. seb.-ről szombaton került ki sarokcsont töréssel, amit ugyan összeszegeltek és befásliztak, de a 4 hetes fektetést nem tudták vállalni. ... A Dankó kórház fogadja, ha odavisszük."

8. számú eset
Az Országos Traumatológiai Intézet ambuláns ellátási lapja alapján 
A biztosított hajléktalan beteget az OMSZ szállította 1999. II. 19-én hajnalban az utcáról az Országos Traumatológiai Intézetbe. Az ambuláns lap szerint: 
"A tegnapi napon utcán, jégen elesett, jobb bokája sérült.
Status: A jobb külboka alatt duzzanat, kékes haematoma. Hajléktalan, így a gipsz felhelyezése szociális okból lehetetlen. Fájdalom a belboka, ill. a tibia dorsalis részén nincs.
Röntgen lelet: 1999. 02. 19. 08:40 RAD: A tibia hátsó peremtörése eltolódás nélkül. A fibulán magasabban sérülés nem látható. A sarokcsont testén hátul zömitéses csontstructura.
Röntgen vizsgálat: 1999. 02. 19. 08:40 RAD: Boka felvétel - kétirányú
                                                                         Sarokcsont felvétel - axiális
                                                                         Térd felvétel - magas fibula
Diagnozis: Rupt. lig. talofib. ant. l. d. 
...
Terápiás javaslat: 1999. 02. 19. 08. 44. Hajléktalan szállóra utasítjuk. Pihenés, a lábfej felpolcolása szükséges 2-3 napig, utána magas szárú cipőben fokozatos terhelés."

9. számú eset
A Nyírő Gy. Kórház Addiktológiai Osztályának Kijózanító Állomásán ottjártunkor a férfi teremben egyetlen beteg feküdt a földre tett matracon, egy fiatalember, akit aznap hozott a mentő az utcáról. Elmondták, hogy a mentőszállítást várják, azért, hogy átküldjék a Szent István Kórház Jahn Ferenc utcai Bőrgyógyászati Osztályára, mivel testén (és arcán), a fénynek kitett helyeken, összefüggő égési sérülései vannak. Tudata nem tiszta, környezetét csak kevéssé fogja föl. A beteg 23 éves, volt állami gondozott, aki a nevelőotthonból az utcára került, alkoholista és feltehetően oligofrén is. Kontaktusba nehezen vonható, kábán nézelődik, kérdésekre nem válaszol.
Az áthelyezés 2000. augusztus 11-én történt meg - a bőrgyógyászati osztályon a diagnózist pontosították, ill. megváltoztatták pellagrára, ami egy súlyos B vitamin hiányállapot, és (többek között) a fényvédő faktorok hiánya miatt vezet a szabadon lévő bőrfelületek (arc, kezek, karok, stb.) felégéséhez. Ez tehát az alapbetegség, amely a HBCS 10. Főcsoportjába („Táplálkozási, anyagcsere betegségek, 18 év feletti, társuló betegséggel”) tartozik, és kezelési határnapjai 4-34 napig terjednek, a normatív napok száma pedig 8. 
Mivel a beteget bőrgyógyászati osztályra helyezték át, az ápolását indokló fődiagnózis nem a pellagra, hanem a nagy kiterjedésű égési sérülések - HBCS 22. Főcsoport „Kiterjedt égés műtét nélkül”, ápolási határnapok 5-35, normatív napok száma pedig 11. Az állapot kezelése kettős: egyrészt B vitamin pótlás, a felszívódás elégtelen volta miatt, injekcióban, másrészt pedig az égett bőrfelületek kezelése, fertőtlenítése, hámosítása. Mind a két kezelés több hetet vesz igénybe, amint azt a kezelési határnapok is mutatják. A Szent István Kórház II. Bőrgyógyászati Osztályán elmondták nekünk, hogy ezt a beteget augusztus 15-én, az átvétele utáni 5. napon elhelyezik a Rés Alapítvány hajléktalan szállójára. Ez annyit jelent, hogy a kórházban csak a betegsége által indokolt ápolási napok minimumát töltötte.
Tájékoztatást kértünk a Rés Alapítványtól, ahol elmondták, hogy a beteg augusztus 15-én valóban meg is érkezett hozzájuk, és az úgynevezett lábadozó csoportba került. Szeptember 4-én bocsátották el, „utcaképes” állapotban. A Rés Alapítványnál belgyógyász és tüdőgyógyász szakorvos hetente két alkalommal, pszichiáter pedig heti egy alkalommal rendel. Ez azt jelenti, hogy a beteg számára, amíg ott tartózkodott, biztosítva volt a belgyógyászati ellenőrzés.