OBH 2528/2000.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
a települési belvíz - csapadékvíz elvezetés helyzetének átfogó vizsgálatáról; 
a korábbi, ilyen tárgyú jelentés utóvizsgálatáról

Kapcsolódó ügyek: OBH 2686/2000., OBH 2849/2000., OBH 3147/2000., OBH 3394/2000., OBH 4884/2000., OBH 6064/2000., OBH 6292/2000., OBH 4056/2001.
Előadó: Nagy Tiborné

Az eljárás megindulása
	Az ország különböző területeiről csapadék- és belvíz-elvezetési ügyekben folyamatosan érkeznek panaszok az országgyűlési biztoshoz. Ezért az oszággyűlési biztos már 2000-ben vizsgálatot folytatott a tárgyban. Az az átfogó vizsgálat (OBH 2852/1999., 5923/1999.) elsősorban a települési belvíz - csapadékvíz elvezetés, mint közfeladat ellátatlanságával foglalkozott, és csak másodlagosan a vízügyi hatósági intézkedésekkel. A vizsgálatban feltártak ugyanis azt mutatták, hogy az országos helyzetet alapvetően a belterületi vízrendezéshez és vízkárelhárításhoz szükséges létesítmények hiánya, és a települési vízgazdálkodási közfeladatok nem kellő volumenű, színvonalú ellátása határozza meg. Az OVF szakvéleménye szerint:
"Az 1996-tól csapadékosra forduló időjárás felkészületlenül érte az önkormányzatok többségét, az elvezető rendszerek nem funkcionáltak, és a bekövetkezett károkért való esetleges felelősségüket is igyekeztek elkendőzni, illetve másra hárítani a települések. Ugyanakkor azt is meg kell állapítani, hogy az utóbbi időszak - különösen az 1999. és 2000. évi - vízkárok egy része a rendkívüli hidrometeorológiai események miatt elkerülhetetlen volt. Az elvezető rendszereket az ilyen ritka előfordulási valószínűségű csapadékterhelésre más, fejlettebb országokban sem szokták kiépíteni. Emiatt és fentiekben említett karbantartottsági hiányok következtében fordulhatott elő, hogy 1999-ben mintegy 12000 épület és közel 30000 lakos került veszélybe. Lakhatatlanná vált kb. 400 épület és több mint 3000 embert kellett kitelepíteni. Az önkormányzatokat ért károk meghaladták a 16 milliárd forintot. Ez az összeg nem tartalmazza a vízfolyásokban, vízilétesítményekben keletkezett károk mértékét. Az elmúlt években ismételten jelentkező vízkárok miatt az önkormányzatok is - igaz kényszerűségből - egyre inkább ráeszmélnek, hogy a jogszabályok által feladatkörükbe utalt vízkárelhárítási feladatokat más nem fogja elvégezni helyettük, és a legutóbbi időben már késlekedés nélkül kezdték mentesíteni a településeiket. Mindez azonban csak a szándékot és a tettrekészséget tükrözi részükről, hiszen sem alkalmas eszközökkel (beleértve az anyagi eszközöket is), sem megfelelő szakmai hozzáértéssel nem rendelkeznek."

Az egyes ingatlantulajdonosok, építtetők közrehatása a település vagy idegen ingatlanok vízkár veszélyeztetettségében; valamint ennek kapcsán a hatóságok eljárása vagy mulasztása csak másodlagosan volt a vizsgálat tárgya.
	A most vizsgált egyes ügyek panaszosai az önkormányzatok eljárását, illetve mulasztását sérelmezték, és néhányan az építés-, víz-, útügyi hatóságok (elsősorban a jegyzők) eljárását vagy annak hiányát is kifogásolták.
	Tekintve, hogy az országgyűlési biztos OBH 2852/1999. sz. átfogó vizsgálata ajánlásának teljesítése folyamatban van, mind arról, mind a jelen ügyekről az Országos Vízügyi Főigazgatóság (OVF) szakvéleményét kértem. (Az egyes ügyeknél ezért csak a további megkereséseket nevesítem.)
	A vizsgálat az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében rögzített jogállamiságból fakadó jogbiztonsághoz való jog, a 13. § (1) bekezdésében deklarált, a tulajdonhoz, a 18. §-ában és a 70/D. §-ában biztosított, az egészséghez és az egészséges környezethez való jog megsértésének gyanúja miatt indult.

Alkalmazott jogszabályok
1957. évi IV. törvény az államigazgatási eljárás általános szabályairól (Áe.)
1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről (Ptk.)
1988. évi I. törvény a közúti közlekedésről, valamint a végrehajtására kiadott (IV.21.) MT rendelet
1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról (Ötv.)
1991. évi XXXIII. törvény egyes állami tulajdonban lévő vagyontárgyak önkormányzatok tulajdonába adásáról (vagyontörvény)
1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról (Obtv.)
1995. évi LVII. törvény a vízgazdálkodásról (Vgtv.)
1997. évi LXXVIII. törvény az épített környezet alakításáról és védelméről (Étv.)
72/1996. (V.22.) Korm. rendelet a vízgazdálkodási hatósági jogkör gyakorlásáról 
220/1997. (XII.5.) Korm. rendelet a kiemelt építésügyi igazgatási ügyekben eljáró hatóságok illetékességi területéről, a kijelölési eljárásról, valamint a szakmai feltételekről
253/1997. (XII.20.) Korm. rendelet az országos településrendezési és építési követelményekről (OTÉK)
120/1999. (VIII.6.) Korm. rendelet a vizek és a közcélú vízilétesítmények fenntartására vonatkozó feladatokról, a 72/1996. (V.22.) Korm. rendelet módosításáról
40/1997. (XII.21.) KTM rendelet az építésügyi hatósági kötelezési eljárásról
46/1997. (XII.29.) KTM rendelet az egyes építményekkel, építési munkákkal és építési tevékenységekkel kapcsolatos építésügyi hatósági engedélyezési eljárásokról

Az egyes ügyek és az azokban tett megállapítások

OBH 2528/2000.
A panaszosok Kisbér Város Önkormányzatának eljárását sérelmezték a csapadékvíz-elvezetéssel kapcsolatos ügyükben. Az önkormányzat ugyanis nem intézkedett amiatt, hogy a szemben lévő ingatlantulajdonos betemette a vízelvezető-medert és torlaszt épített, veszélyeztetve ezzel a környezetükben többeknek, köztük a panaszosoknak az ingatlanait.
Az önkormányzat megkeresésemre közölte, hogy az ügy előzménye a kárpótláshoz, illetve a szövetkezeti részaránytulajdon kiadásához kapcsolódik. A település Hánta városrészében kiosztott részaránytulajdonokat a juttatást követően azonnal értékesítették. A panaszosokkal szemben lévő területet az új tulajdonos lekerítette. Az utcából a víz eredetileg ezen az ingatlanon át jutott a befogadó halastavakba. Az új tulajdonos és a már ott lakók között nézeteltérés támadt, ezért az új földtulajdonos betemette a természetes vízfolyást, és torlaszt emelt a lefolyó víz útjába. Az önkormányzat ideiglenes megoldásként egy elterelő árkot ásatott, de ez nem bizonyult megfelelőnek. Ezt követően az önkormányzat megterveztette a vízelvezetést, és pályázatot nyújtott be a Megyei Területfejlesztési Tanácshoz a kivitelezési költségek fedezésére. A jegyző 2002. áprilisi újabb tájékoztatása szerint a területet 1999 áprilisa óta nem öntötte el víz.
Az önkormányzat pályázata nem volt sikeres. Így a vízelvezetés változatlanul a "megkerülő árkon" lehetséges. Ez az ideiglenes árok eredetileg sem volt megfelelő, az elmúlt időszakban feliszapolódott, egy helyen beszakadt, elvezető szerepe korlátozott. A jegyző úgy tájékoztatott, hogy az önkormányzat az árkot az idei év folyamán rendbe teteti, a befogadó rendszerhez való csatlakozását felújíttatja, rendeltetésszerű használatra alkalmassá teszi addig is, amíg a végleges megoldás elkészül. Így az árok a rendkívüli helyzeteket kivéve - amilyen az 1999 áprilisi volt - elvezeti a területről a csapadékvizet. A műszakilag kielégítő megoldás a panaszolt földtulajdonos ingatlanán az eredeti nyomvonalú vízelvezető rendszer megépítése lenne. Az önkormányzat még nem rendezte a tulajdonossal a terület igénybevehetőségét.

Megállapítottam, hogy a panaszosok által leírt helyzetet - miszerint egymást követően öt alkalommal is elöntötte a víz az ingatlanaikat - több tényező közel egyidejű megváltozása váltotta ki.
A termelőszövetkezet felszámolása után a hegyoldali erdőket a tulajdonosok kivágták, így a víz akadálytalanul zúdul a mélyebben fekvő területekre; a panaszolt szomszéd megváltoztatta a víz kialakította természetes terepalakulatot, az eltérített víz más utat keresett magának olyan területeken, ahol azelőtt soha sem jelent meg, kialakult medre sem lévén a panaszosok telkeit öntötte el; a hosszabb ideje tartó szárazság után nagy mennyiségű, gyakoriságú és intenzitású csapadék hullott a térségre.
Az önkormányzat és az államigazgatás intézkedései nem voltak alkalmasak a helyzet megoldására. Ennek csak részben vannak pénzügyi okai. A kellő szakértelem nélkül kialakított, a panaszolt telkét elkerülő árok (elhanyagolása miatt is) a víz levonulását nem tudja biztosítani. A terepviszonyok miatt ezen a nyomvonalon tovább kísérletezni is felesleges, amit az önkormányzat megrendelésére a Komáromi Víztársulat által készített 2000-3/Tsz. terv is bizonyít. 
Az OVF értékelését erre nézve el kellett fogadnom: "Megnyugtató megoldást az áttöltés visszabontása vagy az áttöltésbe helyezett áteresz beépítése jelentene. A 72/1996. (V.22.) Korm. rendelet 25. § (1) bek. b) pontja értelmében a települések belterületén a vizek természetes áramlásának, lefolyásának önkényes megváltoztatása folytán a szomszédos ingatlanok között felmerült vitában a település jegyzője határoz. Az áttöltés visszabontását tehát a jegyzőnek kellene elrendelnie. A másik szóba jöhető megoldás, vagyis az áttöltésbe egy áteresz beépítése az önkormányzat - saját hatáskörben, esetleg jegyzői kötelezés alapján ellátandó - feladata. A vízügyi szerveknek e döntések kikényszerítéséhez nincsen hatáskörük."
Megállapítottam, hogy az engedély nélküli munkavégzés idején, és azt követően a jegyző vízügyi hatósági hatáskörében nem járt el. Az intézkedés helyett ásatta az önkormányzat az elkerülő árkot, amely azonban rendeltetését csak korlátozottan képes betölteni, nagyobb vízmennyiség ismételt elöntést okozhat.
Az önkormányzat elkészíttette a vízelvezetéshez szükséges tervet, és pályázott (de nem nyert) a kivitelezéshez szükséges támogatásért. Ugyanakkor a megvalósításhoz szükséges területtel nem rendelkezik, és meg sem kezdte a panaszolt telken (az eredeti nyomvonalon) való átvezetés rendezését. Az átvezetéshez, zárt- vagy nyíltszelvényű vízelvezetés készítéséhez vagy a magántulajdonos hozzájárulása szükséges, vagy az önkormányzatnak a rendelkezésére álló további eszközök közül - beleértve a hatósági eljárást, a szükséges terület megvételét, kisajátítását - választania kell. Bármelyik utat választják, az eljárás valóban több évig is elhúzódhat, hiszen a jegyző arról tájékoztatott, hogy a "nyilatkozatot a mai napig nem tudtuk beszerezni tőle. Amennyiben a pályázaton nem tudunk eredményt elérni, ... önerőből a problémát megoldani nem tudjuk és előreláthatóan polgári peres eljárásba leszünk kénytelenek bocsátkozni ...". Nem megoldás tehát "bevárni", amíg a pályázaton (ki tudja mikor) pénzt kapnak, és azt követően megkezdeni a jogi feltételek megteremtését.
Az Ötv. 8. § (2) bekezdése szerint a helyi közszolgáltatásból " ... a települési önkormányzat maga határozza meg - a lakosság igényei alapján, anyagi lehetőségeitől függően -, mely feladatokat, milyen mértékben és módon lát el." A jelen esetben azonban a döntés valójában nem az, hogy az összes önkormányzati feladat közül ezt a konkrét vízrendezést mikor valósítják meg. Hanem az, hogy a jegyző vízügyi hatósági hatáskörében eljárva az eredeti, spontán kialakult terep- és így vízelvezetési viszonyokat helyreállíttatja-e, vagy az önkormányzat valósítja meg a 2000-3/T. számú tervet. Amely megvalósításhoz egyébként ugyanannak a tulajdonosnak a hozzájárulása szükséges, aki a vizek természetes levonulását akadályozza.
Nem fogadható el a panaszolt tulajdonos tettének "indoklása". Az, hogy a víz természetes levonulási útja "mint árok az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezve nem volt" - nem jelenti azt, hogy eltérítheti az évtizedek, századok alatt a víz által kialakított  természetes levonulási utat, és önkényesen megváltoztathatja a terepviszonyokat. Sem azt, hogy ezért vele szemben ne lehetne hatósági eljárást lefolytatni. Ez még akkor sincs így, ha utóbb a tulajdonos kártalanítási igénnyel jelentkezhetne [ld. R. 17. § (1) bek.].

Megállapítottam, hogy a fennálló helyzet, valamint a szükséges eljárások lefolytatásának hiánya a panaszosoknak a tulajdonhoz való alkotmányos jogával összefüggésben visszásságot okoz.

A j á n l á s :
Felkérem Kisbér város polgármesterét, hogy a fenti kérdést terjessze a képviselő-testület elé. Amennyiben az önkormányzat úgy dönt, hogy a vízelvezetést maga valósítja meg, úgy azt haladéktalanul kezdje meg.
Felkérem a város jegyzőjét, hogy ha a képviselő-testület úgy dönt, a vízrendezést bármely okból nem valósítja meg a 2002-es év folyamán, akkor vízügyi hatósági hatáskörében járjon el a "vizek természetes áramlásának, lefolyásának önkényes megváltoztatása" miatt, és az eredeti állapot helyreállítását rendelje el.
Mindkét esetben felkérem a polgármestert arra, hogy a végleges rendezésig az ideiglenes árok jókarban tartásával biztosítsa, hogy az betöltse legalább azt a korlátozott rendeltetést, amire alkalmas.
A panaszost tájékoztatom arról, hogy: Ptk. 341. és 355. § (1) bek. szerint károsodás veszélye esetén a veszélyeztetett kérheti a bíróságtól, hogy azt, akinek részéről a veszély fenyeget, tiltsa el a veszélyeztető magatartástól, illetőleg kötelezze a kár megelőzéséhez szükséges intézkedések megtételére, adott esetben az eredeti állapot helyreállítására.

OBH 2686/2000.
A panaszos sérelmezte Budapest XVI. Kerület Önkormányzatának eljárását, illetve annak hiányát. Panasza szerint ingatlanuk előtt az ún. Tihanyi-árok kiépítése és a földút balesetveszélyes, az árok felett a kocsibehajtók használhatatlanok lettek az árok kivitelezésekor. A panaszos és a környéken lakók már korábban kérték az árok megszüntetését és a zárt csatornarendszer kiépítését.
A Polgármesteri Hivatal megkeresésemre közölte, hogy a Csillag utcai vízelvezető árok kiépítésével kapcsolatos panaszt kivizsgálták, a kivitelezést folyamatosan ellenőrzik, és a balesetveszély elhárítására gondot fordítanak. A Budapesti úti lakópark területére többirányú közmű-beruházási terv készült, melynek részét képezte a szennyvíz- és csapadékvíz elvezetése is. Ennek a tervnek a része volt az ún. Tihanyi-árok jókarba helyezése és felújítása. A Csatornázási Művek Rt. a Tihanyi-árok állapotát alkalmatlannak tartotta a csapadékvíz elvezetésére, ezért kellett azt felújítani. (A korábbi években az árok karbantartása elmaradt, a meder eltömődött, és nagy esőzések alkalmával többször kiöntött.) A felmerülő panasz miatt az önkormányzat a legjobb műszaki megoldás érdekében 2000 júniusában megkereste a Közép-Duna-Völgyi Vízügyi Igazgatóságot, és kérte a műszaki megoldás felülvizsgálatát. Az Igazgatóság szerint "a létesítmény (a burkolt meder) megfelel az általános vízügyi műszaki követelményeknek, a beruházás a vízjogi engedéllyel összhangban valósult meg". Ezt követően a beruházó (a lakótelep építtetője) az árok úttest és járda felöli oldalán is korlátot helyezett el. A kocsibehajtókat helyreállították. Az önkormányzat 2002. évi tervében szerepel az utca szilárd burkolatúra való kiépítése, amelyre a közlekedési hatóság már építési engedélyt adott.

Megállapítottam, hogy az utcában az árok jókarba helyezési munkálatai idején volt állapotok, a balesetveszély, az hogy vízjogi engedély nélkül elkezdték a munkálatokat, hogy az elkészült mű állékonysága nem volt megfelelő, és hogy mindezek rendezése több hónapot vett igénybe, visszásságot okozott a panaszosoknak az egészséges környezethez és a tulajdonhoz való alkotmányos jogaikkal összefüggésben. A panaszt kiváltó helyzetet elsősorban az építtető és a kivitelező nem megfelelő munkavégzése hozta létre, azonban a hatóságok és közszolgáltatók a nem kellő időben és hatékonysággal való eljárásukkal ebben közrehatottak. Az árok mindkét oldalán a korlátok kihelyezésével, a kocsibehajtók helyreállításával, az utca szilárd burkolatra való kiépítésével a panaszok megoldódtak (illetve megoldódnak), ezért vizsgálatomat lezárom, és kezdeményezéssel az ügyben nem élek.

OBH 2849/2000.
A panaszos sérelmezte, hogy Ercsi Nagyközség Önkormányzata évek óta nem tesz hatékony intézkedést a közterületi csapadékvíz-elvezetésre. Úgy ítéli meg, hogy a szükséges intézkedés hiányában lakóépülete károsodott, és fennáll a további állagromlás veszélye.
Az OVF szakvéleménye: "A csapadékvíz-elvezetést jelenleg egy nyílt árok biztosítja. Az árok magassági vonalvezetése nem kedvező, és van olyan szakasza - például az ügyfél ingatlana előtt -, ahol az árok vízelvezetése nem megoldott, szikkasztóként funkcionál. A panaszos ezt hozza közvetlen összefüggésbe lakóépülete és kerítése állagromlásával. A szikkasztóárkos rendszerrel történő csapadékvíz-elhelyezés nem tekinthető korszerű műszaki megoldásnak, mégis nagyon sok - elsősorban hátrányos helyzetű - településen hasonló megoldással találkozhatunk. Önmagában ebből a tényből azonban nem következik, hogy szikkasztóárkos megoldás mellett épületkárokkal kell számolni. A két dolog közötti kapcsolat vizsgálata elsősorban statikai és nem vízügyi szakkérdés."
Az önkormányzat a megkeresésemre közölte, hogy a panaszos ügyét megvizsgálta. Szakmai véleménye azonos az OVF által közöltekkel. A zárt elvezető rendszerre a terv elkészült, de a szűkös költségvetés miatt eddig ezt nem tudták megvalósítani. "A panaszos ingatlana Ercsi lokális mélypontján fekszik. A felszín alatti, valamint a területre érkező nagyobb mennyiségű felszíni vízfolyások kedvezőtlenek az altalaj teherbíró képességére. Az adottságokat a panaszos házának tervezésénél és építésénél nem vették figyelembe, ez okozhatja az épület mozgását." Felhívták panaszos figyelmét, hogy saját költségére vizsgáltassa meg az épületet. A szakértő tárja fel a süllyedés okát és adjon véleményt a helyzet megoldására. A kerítésben bekövetkezett károk esetében sem lehetett egyértelműen megállapítani, hogy mennyiben okozta a kárt a csapadékvíz. A polgármester két részletben, támogatásként összesen 150.000 forintot biztosított panaszosnak a helyrehozatalra. Az önkormányzat a zárt rendszer kiépítéséig a meglévő árok mélyítéséről döntött.

Megállapítottam, hogy a panasz elsődleges kiváltó okának megszüntetését az országgyűlési biztos hatáskörében nem kezdeményezheti, hiszen az önkormányzat a kért vízelvezető rendszert megterveztette, de megvalósításához - közlése szerint - nem rendelkezik fedezettel. Arra nézve, hogy a panaszos közvetlen környezetében a zárt rendszerű csatornát mikor építik meg, az Ötv. 8. § (1) és (2) bekezdése alapján az országgyűlési biztos nem élhet kezdeményezéssel.
A panaszos épületével kapcsolatos felelősséget, így a teendőket az önkormányzat és a helyi építési hatóság nevében eljárók azonban tévesen ítélik meg. "Az adottságokat a panaszos házának tervezésénél és építésénél nem vették figyelembe, ez okozhatja az épület mozgását". Ezért a panaszossal azt közölték, hogy vizsgáltassa meg az épületet szakértővel, és az adjon megoldást. A lakóházak (ilyen méretű építmények) építése és használatbavétele többek között azért hatósági engedélyhez kötött tevékenység, hogy a hatóság meggyőződjön róla, hogy a jogszabályban rögzített feltételek teljesültek-e. Utasítsa el a kérelmet, ha az adottságokat nem vették figyelembe, és az állékonyság nem biztosított. Az engedélyező hatóság felelőssége tehát éppúgy vélelmezhető, mint a tervezőé vagy a tulajdonosé.
Megállapítottam, hogy a panaszos és a polgármesteri hivatal közötti levelezésben keverednek az önkormányzat és a polgármesteri hivatal, a jegyző különböző szerepei és hatáskörei. Az
önkormányzat az út és az árok tulajdonosa és a közszolgáltatásért felelős (belvíz-csapadékvíz elvezetés), a szociális támogatást nyújtó;
a jegyző (polgármesteri hivatal) az államigazgatási hatósági hatáskör gyakorlója (építési hatóság, a járda esetében útügyi hatóság). Esetleges, hogy az egyes beadványokra ki, mikor, milyen szerepben intézkedett vagy válaszolt. 
Megállapítható, hogy a panaszos helyzetének, a ház állapotának tisztázása és rendezése, valamint a jogorvoslat igénybevehetőségének biztosítása érdekében szükséges az építéshatósági eljárás lefolytatása.
Nem tekinthető a panasz elintézésének az évek óta tartó levelezés. Különös tekintettel arra, hogy az állékonyság kérdésében az építési hatóságnak akkor is állást kell foglalnia és aggály esetén akár hivatalból is intézkednie, ha az élet- és vagyonbiztonságot veszélyeztető állapot semmiféle összefüggésben nem áll az utcai árokban pangó/elszikkadó vizekkel. Mivel az ügyben hatóságként az önkormányzat jegyzőjének kellene eljárnia, aki azonban az esetleges ellenérdekű fél - az önkormányzat - alkalmazottja, ezért az eljárás lefolytatására az Áe. vonatkozó szabályai szerint a közigazgatási hivataltól a jegyzőnek más eljáró hatóság kijelölését kell kérnie.

Megállapítottam, hogy az évek óta megoldatlan, le nem zárt ügy, a le nem folytatott hatósági eljárás visszásságot okoz a panaszosnak a tisztességes eljáráshoz és a jogorvoslathoz való alkotmányos jogával kapcsolatban. (Azt, hogy a tulajdonjogával kapcsolatos jogai is sérültek-e, csak a hatósági eljárás lefolytatását követően lehet megállapítani.)

Ezért kezdeményezem, hogy a panaszos épületére és kerítésére vonatkozó beadványokat Ercsi Nagyközség jegyzője küldje meg a Pest Megyei Közigazgatási Hivatalnak, és kérje más eljáró hatóság kijelölését az ügyben.

A panaszost tájékoztatom, hogy amennyiben az ingatlanát károsodás érné vagy érte volna, a kár polgári peres eljárásban bizonyítható és érvényesíthető.

OBH 3147/2000.
A panaszos sérelmezte Szarvas Város Önkormányzatának eljárását, azt hogy a csapadék- és belvízelvezetéssel kapcsolatos beadványaira nem kapott választ, valamint hogy a város más területeinek védelmében a belvizet a "horgász- üdülő" területen vezették le. Ezen a nyomvonalon végleges vízelvezetést is terveznek.
Az önkormányzat megkeresésemre válaszában közölte, hogy a panaszos beadványához hasonló, többszáz belvízkárt bejelentő beadvány érkezett az 1999-es esőzéseket követően. A károk felmérése, a kárenyhítésre biztosított összegek elosztása és felhasználása, a folyamatos adatszolgáltatás az önkormányzatra rendkívüli többletterhet rótt. A panaszoséval együtt többszáz belvízkár bejelentés érkezett. Ezért fordulhatott elő, hogy panaszos a beadványaira 30 napon belül nem kapott választ. Elsődlegesen a településen a lakhatás feltételeinek a biztosítására koncentráltak, hiszen az események miatt családok maradtak fedél nélkül. Ebben a helyzetben a külterületi (Halászlak), nem lakás céljára szolgáló ingatlanok kárfelmérésére idő sem maradt. Az 1999-es tavaszi-nyári vízkárok helyreállítása még be sem fejeződött, amikor 1999 novemberétől 2000 májusáig a hatóságok több fokozatú belvízvédekezést rendeltek el. Az 1999-es tavaszi-nyári belvízkárok miatt 122 ingatlan kárfelmérését végezték el, a második védekezési időszakban már 600 ingatlannál kellett ugyanezt végrehajtani. Az események idején az önkormányzatnak folyamatos jelentési kötelezettségei voltak, amelyeket határidőben teljesített. Ez a többletmunka is hozzájárult ahhoz, hogy bizonyos beadványok válasz nélkül maradtak. Az önkormányzat a város külterületein életvitelszerűen élők és üdülőtulajdonosok érdekében is tett intézkedéseket azért, hogy a meglévő csatornák tisztításával, felújításával, esetleg új csatorna építésével segítsék elő az összegyűlt felszíni vizek elvezetését. A panaszos 2000. április 4-én kelt levelét követően elindítottak egy kezdeményezést, és azt kérték a külterületi ingatlantulajdonosoktól, hogy anyagi hozzájárulással segítsék elő a vízelvezetés megoldását. Ezt követően tudnak eredményesen pályázni a Megyei Területfejlesztési Tanácshoz. A panaszos beadványaira 2000. június 29-én válaszoltak, és közölték, hogy a belvíz- és csapadékvíz-elvezetés érdekében létrehoztak egy "Halászlakért" elnevezésű egyesületet, amely különböző kormányzati, önkormányzati területfejlesztési támogatásokra pályázhat. A 170 föld-, illetve telektulajdonos közös érdeke a megvalósítás. Az önkormányzat megadta az egyesület képviselőjének adatait és kérte a kapcsolatfelvételt. Közölte, hogy a bekerülési költségek csak a tervezés és költségvetés-készítés után derülnek ki. A megküldött nyilatkozat-űrlap azt tartalmazta: "Amennyiben végelszámoláskor a tulajdonosokra eső összeget nem tudom kifizetni, úgy hozzájárulok, hogy azt az ingatlan-nyilvántartásban a tulajdoni lapomra mint tartozást (jelzálog) rávezessék, illetve behajtsák!"
A panaszos a nyilatkozatot nem írta alá, az egyesülethez nem csatlakozott.

Megállapítottam, hogy az önkormányzatnak azok az intézkedései, amelyek végső soron a panaszt kiváltották, az adott körülmények között helyénvalóak voltak. Az, hogy a városban a kialakult katasztrófahelyzetben elsődlegesen a lakhatás feltételeit kellett biztosítani, vagy a lakott területek elöntését megelőzendő a külterületekre kellett vezetni a vizet - nem róható fel az önkormányzatnak, sőt - a Vgtv. 26. § által előírt magatartás. ("Ha a vizek mennyisége vagy a vízilétesítmények teljesítőképessége a többletvizek fokozatos leeresztését teszi szükségessé (szükséghelyzet), az érintett ingatlan tulajdonosa (használója) köteles tűrni, hogy a vizeket a nagyobb kár csökkentése és elhárítása érdekében ideiglenesen az ingatlanon tartsák, odavezessék, ideiglenesen tározzák, illetve az ingatlanon átvezessék.") A konkrét esetben nem minősíthető visszásságnak az sem, hogy a szükséghelyzetben többszörösen leterhelt önkormányzat és a hivatali dolgozók a feladatokat fontosságuknak megfelelő sorrrendben tudták teljesíteni, így a panaszos részére a válaszadás késedelmet szenvedett.
Azt, hogy a panaszos telkének igénybevétele szükséges-e az ideiglenes vízelvezetés nyomvonalán létesítendő állandó árokhoz, a tervek és engedélyek döntik el. Megvalósításához a tulajdonosok beleegyezése szükséges. A megegyezés hiányában kisajátításnak, szolgalmi jog alapításának lehet helye. A jogszabályi feltételek teljesítése esetén a telek igénybevehető. Az Alkotmánybíróság többször (pl. 11/1993. (II.27.) AB hat.) leszögezte: "A rendelkezési jog a tulajdonjoghoz tartozó részjogosítvány, a tulajdonjog feletti döntés szabadságát jelenti. A rendelkezési jog korlátozása azonban csak akkor jár magának a tulajdonjognak mint alkotmányos jognak a korlátozásával, így csak akkor alkotmányellenes, ha az elkerülhetetlen, tehát kényszerítő ok nélkül történik, továbbá, ha a korlátozás súlya a korlátozással elérni kívánt célhoz képest aránytalan."
A konkrét ügyben a korlátozás elkerülhetetlen volt, kényszerítő okból történt és nem volt aránytalan az elérni kívánt célhoz képest. Kétségtelen, hogy a lakott területek védelmében a hirtelen leömlő, nagy mennyiségű csapadékot el kell vezetni, továbbá hogy ha ennek intézményesített megoldása elmarad, a víz ismételten elönti a panaszos telkét is.

Az önkormányzatnak a katasztrófahelyzet idején, majd azt követő eljárásában nem állapítottam meg a panaszos alkotmányos jogával összefüggő visszásságot és annak a jövőre nézve való fenyegetettségét sem. Ezért ajánlással sem élek.

Felhívom azonban Szarvas Város Önkormányzatának figyelmét a lakosság önszerveződését elősegítő - egyébként rendkívül hasznos és szükséges - kezdeményezésükkel kapcsolatban arra, hogy a lakosságtól a bekerülési összeg és a vállalt teher ismerete nélkül "bianco" kötelezettségvállalást kérni veszélyeztetheti az állampolgároknak a tulajdonhoz való jogát. A jövőben ezt a formát kerüljék.

OBH 3394/2000.
A panaszos sérelmezte Balatonkenese Nagyközség Önkormányzatának eljárását, mivel az üdülőtelkük gyakran víz alatt áll, a csapadékvíz elvezetése megoldatlan. Kifogásolta továbbá, hogy a Kikötő utca egy részének és a Csónakos utcának nincs szilárd útburkolata. A csapadékvíz-elvezetési problémájukat elsősorban az okozza, hogy a '70-es években a Tanács a partmenti nádast feltöltötte, a területet beépítették, és ezzel megszüntették a telkükről a Balaton felé való szabad vízkifolyás lehetőségét.
Az önkormányzat megkeresésre közölte, hogy a panaszos üdülőtelkének csapadékvíz elvezetése valóban problémás. A régi csapadékvíz-elvezető árkot betemették, a meglévő árok tisztításáról évi egy alkalommal az önkormányzat gondoskodik. Az 1999. évi felhőszakadás után az önkormányzat elhatározta a belterületi csapadékvíz-elvezetés megoldását, és ajánlatot kért a Kikötő utca csapadékvíz-elvezetésére és az útburkolat kialakítására. A csapadékvíz-elvezetést az önkormányzat önerőből nem tudja megoldani, ezért 2001-ben különböző támogatások elnyerésére pályázott.
Az útburkolat kialakításával kapcsolatosan az önkormányzat közölte, hogy útrendeletük alapján (50 %-os lakossági hozzájárulással) látnak lehetőséget a szilárd burkolat megépítésére. A konkrét területről - a panaszos jelzésén kívül - ilyen igény még nem érkezett.
Az OVF tájékoztatása: "... az utca egy része, és különösen a 4812/2. hrsz.-ú ingatlan környezete mély fekvésű, lefolyástalan terület, aminek oka, hogy a vizek szabad lefolyását - részint a Balaton-parti területek feltöltésével, részint a közút kiemelésével, valamint más létesítmények (kerítés) építésével, a település fejlődése során - megakadályozták. A területen csapadékcsatorna nincs, s a legközelebbi nyílt árok is csak mintegy 100 m-re kezdődik. A probléma egyedüli megoldása az, ha a Kikötő út és mellékutcáinak csapadékvíz-elvezető rendszerét kiépítik. Ez önkormányzati feladat. .... a Polgármesteri Hivatal megkezdte a beruházás előkészítését. Az illetékes vízügyi igazgatóságtól 2001-ben már elvi vízjogi engedélyt kapott és megkezdték a tervek kidolgozását is. A kiviteli munkákat azonban saját költségvetésükből nem tudják finanszírozni, ahhoz feltétlenül számítanak valamilyen állami támogatásra."

Megállapítottam, hogy a balatonkenesei lefolyástalan területet több mint két évtized szabálytalan építkezései, és hatósági mulasztásai hozták létre. A területet érintő utolsó jogerős hatósági határozat 1992-ben kelt. Ezért az ügyben a hatósági eljárásokat az Obtv. 17. § (4) bekezdése alapján nem vizsgáltam.
Az önkormányzat, mint a közszolgáltatásért, így a belvíz-csapadékvíz elvezetéséért felelős szervezet eljárását vizsgálva megállapítottam, hogy a polgármesteri hivatal a csapadékvíz elvezető rendszer kiépítésének előkészítését megkezdte. Annak jogi-műszaki feltételeit megteremtette. Mint az előzőekben kifejtettem, a pénzügyi ütemezés befolyásolására az országgyűlési biztosnak nincs hatásköre. Ezért megállapítottam, hogy a panaszosoknak mind a tulajdonhoz, mind az egészséghez való alkotmányos jogával összefüggésben a közszolgáltatás hiányából eredő visszásságok léteznek, de megoldásukra kezdeményezéssel nem élek.
Tájékoztatom a panaszosokat, hogy a Ptk. 355. § (1) bekezdése szerint: "A kárért felelős személy köteles az eredeti állapotot helyreállítani, ha pedig az nem lehetséges, vagy a károsult azt alapos okból nem kívánja, köteles a károsult vagyoni és nem vagyoni kárát megtéríteni." Káraik polgári peres eljárásban bizonyíthatók és érvényesíthetők.

OBH 4884/2000.
A panaszos Érd Város Önkormányzatának eljárását kifogásolta. A település egyik földutcájában lakóingatlannal rendelkezik. Az utcát egy másik tulajdonos feltöltötte úgy, hogy a többiek ingatlanát önti el a víz. Az utca is járhatatlanná vált, a védekezésképpen a többi tulajdonos által emelt gátak és torlaszok balesetveszélyt okoztak. Az önkormányzat beadványukra azt válaszolta, hogy: "Véleményünk szerint a csapadékvíz elvezetésének nem az a legjobb módja, hogy visszaállítsák az utat eredeti (használhatatlan) állapotára. A végleges megoldás az, ha vízelvezető árokkal védik meg ingatlanjaikat. Sajnos az Önkormányzat ez évi tervében nem szerepel ezen útszakasz felszíni vízrendezése. Ezért javasoljuk, hogy saját erőből oldják meg a vízelvezető árok kiépítését ingatlanuk előtt. Amennyiben nem ezt a megoldást választja, úgy kérjük türelmét, mert ezt csak a jövő évi tervünkben tudjuk szerepeltetni. Az Önkormányzat abban tud Önöknek segíteni, hogy az árkokból kitermelt földet elszállíttatja."
Az OVF szakvéleménye: "Az ügyre szinte egy az egyben ugyanazok a megállapítások vonatkoztathatók, mint az OBH 2528/2000. számú hántai esetre. Itt a vizek természetes levonulását az egyik ingatlantulajdonos azzal változtatta meg, hogy az önkormányzati földút magassági vonalvezetését és profilját az általa végzett "útkarbantartással" önkényesen módosította, és az így kialakított útról - ami egyben a környező területek csapadékvizeinek elvezetésére is szolgált - elfolyó víz az ügyfél ingatlanát károsítja.
Mint kifejtettem, a települések belterületén a vizek természetes áramlásának, lefolyásának önkényes megváltoztatása folytán a szomszédos ingatlanok között felmerült vitában a település jegyzője határoz, tehát jelen esetben a jegyzőnek kell köteleznie a jogellenes beavatkozót az eredeti állapot helyreállítására, vagy az útprofil korábbi vápa-szerű kiképzésére.
Megítélésem szerint azonban ezek az intézkedések sem lesznek képesek megoldani véglegesen a problémát, mert a baj alapvetően az, hogy ezen a településrészen az önkormányzat csapadékvíz-elvezető rendszer kialakításáról még nem gondoskodott. Talán ebből a nézőpontból érthető, hogy az önkormányzat az érintetteket a hiányzó vízelvezető árok - önerőből történő - kialakítására igyekszik rábírni, amivel csak akkor lehetne egyetérteni, ha a csapadékvíz-elvezetésre már kész koncepcióval rendelkezne. Az ad hoc jelleggel és szakszerűtlenül végrehajtott műszaki beavatkozások legalább akkora, ha nem nagyobb károkat okozhatnak, mintha nem tennének semmit."
A település aljegyzője megkeresésemre azt közölte: "A panaszosok ... már 2000. május 02-től folyamatosan írják panaszos leveleiket Hivatalunknak. Munkatársaink ezt követően a helyszínen tájékozódtak és megállapították, hogy a kérdéses útszakaszon a bejelentő által említett ingatlan tulajdonosa töltötte fel az út egy szakaszát, ami megítélésünk szerint teljesen jóindulatú volt és jó szándékkal történt, mert a bejelentéstől eltérően az út eredetileg igen rossz állapotban volt. ... Megjegyezni kívánjuk, hogy Önkormányzatunk területén jelenleg nagy kiterjedésű szennyvízcsatorna beruházás folyik (kb. 20 km), melyet a város polgárai már igen régen vártak. Ez és az ezzel járó úthelyreállítások és útfelújítások felemésztették az ez évi költségkeretünket. Ezért javasoltuk a panaszosoknak a vízelvezető árok saját erőből történő megvalósítását."

Megállapítottam, hogy a területen hiányzik a belvíz-csapadékvíz elvezető rendszer, és a kiépítésének jövőbeni idejét - az önkormányzat folyó beruházásai miatt is - egyelőre meghatározni sem lehet. A fenti ügyekben kifejtettek szerint erre nézve kezdeményezéssel nem élek.
Megállapítottam azonban, hogy az önkormányzat mint a közút tulajdonosa-kezelője és a jegyző mint út- és vízügyi hatóság nem jártak el az út magassági viszonyainak és a víz természetes lefolyásának megváltoztatása miatt. Nem fogadható el a polgármesteri hivatal álláspontja: "Véleményünk szerint a csapadékvíz elvezetésének nem az a legjobb módja, hogy visszaállítsák az utat eredeti (használhatatlan) állapotára ... " 
Az OVF ismertetett szakvéleményében a megoldást megfogalmazta ("az útprofil korábbi, vápa-szerű kiképzése"), valamint a vízelvezető árok "ad hoc" jellegű kialakításától óva intett.
Mindkettőt elfogadva megállapítottam, hogy a panaszosoknak a tulajdonhoz és az egészséges környezethez való jogukkal kapcsolatban visszásság keletkezett. 

Ezért kezdeményezem, hogy Érd város jegyzője hatósági hatáskörében járjon el a vizek természetes lefolyását megváltoztató személy ellen, és kötelezze az eredeti állapot helyreállítására. (Addig is, amíg az önkormányzat a végleges megoldást ki tudja alakíttatni.)

OBH 6064/2000.
A panaszos Szilvásváradon egy patak (illetve árok) parti ingatlannal rendelkezik. (Az élővízfolyást hol pataknak, hol ároknak említik a különböző iratok.) A patak szemben lévő partján kb. 2 m vastagságú földfeltöltést végeztek, amely a patak ősmedrének részbeni elvételével járt. Az egyik oldali jelentős feltöltés miatt a víz a másik, alacsonyabban fekvő partmenti területet veszi igénybe áradáskor, megváltozik a hordalék-lerakódás természetes rendje, a fennakadó gallyak, szemét mind a látványban, mind az egészséges környezetben károkat okoz. A panaszos 1997 óta kérte a helyi jegyző, a vízügyi igazgatóság, a közigazgatási hivatal intézkedését, az mindvégig nem vezetett eredményre.
A helyi jegyző két év után hozott határozatot annak ellenére, hogy panaszoson kívül - bár késéssel - a vízügyi igazgatóság is felhívta intézkedésre, majd jelezte az intézkedés elmaradását. A jegyző az 1999. október 25-én hozott határozatával a panaszos bejelentését elutasította azzal, hogy a feltöltés nem volt építési engedély köteles. A panaszos fellebbezésére a Heves Megyei Közigazgatási Hivatal új eljárásra utasította az elsőfokú építésügyi hatóságot. A helyi jegyző ezután Eger Megyei Jogú Város jegyzőjéhez - mint kiemelt építési hatósághoz - tette át az ügyet. Az egri jegyző 2000. március 14-én megszüntette az eljárást, arra való hivatkozással, hogy az engedély nélküli földfeltöltés több mint egy éve a hatóság tudomására jutott. A határozat ellen jogorvoslati lehetőséget nem biztosított. A panaszos felügyeleti intézkedést kért. Kérelmét, melyet 2000. április 5-i dátummal nyújtott be, a Közigazgatási Hivatal 2000. október 10-én elutasította.
A vízügyi szakhatósági szempontokról, a medernek a víz elfolyását biztosító rendeltetéséről az OVF álláspontja:
"... a 41/3. hrsz.-ú patak bal partján kialakított földfeltöltés a 46/1997. (XII.29.) KTM rendelet 9. § (1) f) pontja alapján építéshatósági hatáskörbe tartozó tevékenység, melyre a szükséges engedélyt az építtető nem szerezte be, és az eljárás megindításáról az arra hatáskörrel rendelkező jegyző sem hivatalból, sem a panaszos ügyfél kérelmére, sem a területileg illetékes vízügyi igazgatóság ismételt megkereséseire nem intézkedett. A vízügyi igazgatóságnak a jegyző által elmulasztott engedélyezési eljárásban, mint szakhatóságnak lett volna szerepe, és az üggyel kapcsolatos előírásait itt tudta volna érvényesíteni. A vízügyi igazgatóság megkereséseinek és helyszíni egyeztetéseinek azonban annyi eredménye mégis lett, hogy a feltöltés élőmederre csatlakozó részét a vízügyi előírások szerint - a rézsű füvesítésétől eltekintve - rendezték, és ezáltal a közvetlen vízkárveszély megszűnt. Ezt az ügyfél is elismerte azon a helyszíni szemlén, melyet 1999. 10. 20-án, a területileg illetékes vízügyi igazgatóság kezdeményezésére tartottak meg. Most a meder megfelelő karbantartás mellett nem fenyeget kiöntéssel az ügyfél alacsonyabban fekvő ingatlanán. Az a tény, hogy az ügyfél ingatlanával szemben fekvő partvonal - a feltöltés következtében - magasabb szintre került, és emiatt esetleg valamilyen sérelem (megszokott kilátás, természetközeli állapot, stb. elveszítése) érte az ügyfelet, nem vízügyi szakkérdés, arra vonatkozóan hatáskörrel nem rendelkezünk."

Megállapítottam, hogy a panasz jogos. Egyrészt a panaszos legelső bejelentésére el kellett volna járnia a helyi jegyzőnek, mint (akkor még) építési hatóságnak az engedély nélküli földfeltöltés miatt, valamint a vizek természetes lefolyásának megváltoztatása miatt. Ezt sem a bejelentésekre, sem a vízügyi igazgatóság ismételt kérésére nem tette meg.
Másrészt el kellett volna járnia a polgármesternek az önkormányzat tulajdonának a védelmében. A Vgtv. 6. § (3) bekezdése értelmében az önkormányzatok tulajdonába az állam által átadott vizek (vízfolyások) az önkormányzat törzsvagyonába tartoznak. A vagyontörvény 18. § (1) bekezdése szerint: "Az önkormányzati tulajdonba kerülő vizek és közcélú vízilétesítmények az önkormányzati törzsvagyonba tartoznak és forgalomképtelenek."

A természetes vízfolyások (vízilétesítmények stb.) tulajdonjogának sajátos szabályozása, így  meghatározott részüknek az önkormányzatok törzsvagyonába sorolása abból a különleges helyzetből vezethető le, amelyet az Alkotmánybíróság is többször megfogalmazott, a 28/1994. (V.20.) AB határozatban a következőképpen:
"A legszorosabb kapcsolat az élethez való joggal áll fenn: a környezethez való jog valójában az élethez való jog objektív, intézményvédelmi oldalának egyik része: az emberi élet természeti alapjainak fenntartására vonatkozó állami kötelességet nevesíti külön alkotmányos jogként.
A környezethez való jog sajátossága abban áll, hogy alanya valójában az emberiség és a természet lehetne.
... a környezethez való jog intézményes védelmének mértéke nem tetszőleges. A védelem szintjét döntően befolyásolja a környezetvédelem tárgya is: az élet természeti alapjainak véges volta és a természeti károk jelentős részének visszafordíthatatlansága, s végül az a tény, hogy mindezek az emberi élet fennmaradásának feltételei. A környezethez való jog az emberi élethez való jog érvényesülésének fizikai feltételeit biztosítja."

Tekintve, hogy a panasz tárgya a "41/3. hrsz.-ú patak bal partján kialakított földfeltöltés" - az vagy a 41/3. hrsz.-ú patak, vagy a 39. és 40. hrsz.-ú parti ingatlan területére eshet (vagy részben erre, részben arra).
Ha a 41/3. hrsz.-ú patakra akkor az önkormányzatnak a közfeladatot ellátóként (közszolgáltatásért felelősként) a fentebb kifejtettek miatt a köztulajdon kezelőjeként kellett volna intézkednie. Az ennek során kezdeményezett eljárásban a jegyzőnek az Áe. 19. § (5)-(6) bekezdése értelmében más eljáró hatóság kijelölését kellett volna kérnie a közigazgatási hivataltól.
Ha a feltöltés a 39. és 40. hrsz.-ú telkek területén történt, akkor a jegyzőnek mint építési hatóságnak el kellett volna járnia, éspedig az első bejelentést követő 30 napon belül, nem két év múlva. Amikor 1030-3/1999. számon végül határozatot hozott, már nem volt az ügyben hatásköre. A 46/1997. (XII.29.) KTM rendelet szerint a földfeltöltés kialakítása építési engedélyköteles tevékenység. Az 1998. január 1. óta hatályos Étv. 52. § (2) bekezdése és a 220/1997. (XII.5.) kormányrendelet 1. §-a és 1. számú melléklete szerint szilvásváradi illetékességgel Eger Megyei Jogú Város jegyzője a kiemelt építési ügyekben eljáró hatóság. A közigazgatási hivatalnak másodfokú eljárásában észlelnie kellett volna azt, hogy a szilvásváradi jegyzőnek már nem volt hatásköre. Ezért új eljárásra sem lehetett volna utasítani. 
Az egri építési hatóság 60/2000. számú határozata és a közigazgatási hivatal 220/1238-7/2000. számú levele helytálló atekintetben, hogy az Étv. 48. § (8) bekezdése alapján az építésügyi hatóság a fennmaradás vagy eredeti állapot helyreállítása kérdésében a szabálytalanság tudomására jutástól számított egy éven belül intézkedhet. Tekintve, hogy a hatóság (a szilvásváradi jegyző) 1997. július 9-én kelt beadványból értesült az engedély nélküli munkavégzésről, 1999. október 25-én már akkor sem dönthetett volna a fennmaradás kérdésében, ha arra lett volna hatásköre. De nem intézkedhetett volna az egri építési hatóság sem, mivel az egy év szempontjából indifferens, hogy a hatáskört éppen ki gyakorolja.
Az azonban, hogy az Étv. 48. §-a alapján a feltöltésnek mint az engedély nélküli munkavégzés eredményének fennmaradásában a hatóság nem intézkedhet, még nem jelenti az építmény fennmaradhatóságát. Az építés, illetve a hatóság tudomására jutásának idejétől függetlenül eljárási kötelezettsége vagy lehetősége van az építési hatóságnak az Étv. 47. § (1)-(2) bekezdése alapján.
Belátható, hogy ha a megépített építményt (jelen esetben a 2 m magas földfeltöltést) "rendeltetésszerű és biztonságos használatra nem alkalmas módon építették meg, vagy ezáltal idegen ingatlanban az állékonyságot, az életet és egészséget, a köz- és vagyonbiztonságot veszélyeztető állapot keletkezett", e hiányosságok megszüntetésére a hatóságnak attól függetlenül intézkednie kell, hogy a munkát mikor végezték. Ugyanez vonatkozik arra az esetre, amikor a kivitelezés az állékonyságot, az életet és egészséget, a köz- és vagyonbiztonságot veszélyeztető módon történik.
A vízügyi hatóság megkereséseiből, a helyszíni szemlejegyzőkönyvekből egyértelmű, hogy az eljárási kényszerhelyzet fennállt. Az Észak-Magyarországi Vízügyi Igazgatóság (ÉVIZIG) H-2822-11/1998. számú megkeresésében a Polgármesteri Hivatalnak azt írja: "A korábbi ősmeder részben vízjogi engedély nélkül feltöltésre került. Az ősmeder a 40. és 39. hrsz.-ú telkekbe belelógott. A feltöltéssel a kisvízi meder feliszapolódott, meg van a lehetősége annak, hogy a laza (tömörítés, biztosítás nincs) talaj további feliszapolódást eredményez." Majd a továbbiakban: "Az Igazgatóságunk IV. Szakaszmérnöksége helyszíni szemle alapján összeállított vázrajza és ellenőrző számításainak megfelelően a Szilvásvárad 39. és 40. hrsz.-ú telkek végében végzett feltöltést vissza kell bontani úgy, hogy a megmaradó feltöltés rézsűhajlása 1:1-es rézsűhajlásnál meredekebb nem lehet. A megmaradó feltöltést tömöríteni, a kialakuló 1:1-es rézsűt stabilizálni kell. A megmaradó rézsű burkolását vagy füvesítését el kell végezni, biztosítva, hogy a csapadékvizek és a mederben levonuló nagyvizek a talajt ne sodorhassák el. A kisvízi mederből a feltöltés során és a már bemosott földet, iszapot el kell távolítani, a meder eredeti vízszállító képességét helyre kell állítani."
De csak a munkavégzést követő két és fél év múlva tartott helyszíni szemlén állapítják meg, hogy a "rézsű jól beállt". Majd az OVF 2001. végén úgy látja: "A Vízügyi Igazgatóság megkereséseinek és helyszíni egyeztetéseinek azonban annyi eredménye mégis lett, hogy a feltöltés élőmederre csatlakozó részét a vízügyi előírások szerint - a rézsű füvesítésétől eltekintve - rendezték, és ezáltal a közvetlen vízkárveszély megszűnt."
Az ismertetett tények és okfejtés alapján tehát a Közigazgatási Hivatalnak 2000-ben az egri építési hatóságot kellett volna új eljárásra utasítania, akinek az eljárást le kellett volna folytatnia az Étv. 47. §-a alapján. 

Téves volt az ügyben eljárt építési hatóságok felfogása mindvégig abban a kérdésben, hogy mi volt a "szabálytalanul megvalósított építési tevékenység"? A konkrét esetben azért engedélyhez kötött tevékenység a telekhatárok melletti 3 m széles sávon belül bármekkora, valamint a telek egyéb részein 1 m-t meghaladóan végzett földfeltöltés, mert a terepviszonyok megváltoztatása befolyásolja önmagának a talajnak a teherbíró képességét, állékonyságát, veszélyeztetheti a környezetében lévő természetes terepalakulatok (patakmeder stb.), építmények állapotát és rendeltetésszerű használhatóságát, befolyásolja a településképet, megváltoztatja a csapadékvíz spontán vagy mesterségesen kialakított levonulási útját, lényegi befolyással bír a szomszédjogokra stb.
A "szabálytalanság" tehát elsősorban tartalmi kérdés, ami a rendeltetésre alkalmatlanságot, a fenti szempontok figyelmen kívül hagyását stb. jelenti, és csak másodsorban azt, hogy volt-e engedély rá. Annál is inkább így van, mivel a 46/1997. (XII.29.) KTM rendelet 9. § (4) bekezdés szerint: "Az építési engedély nélkül végezhető építési ... munkát is csak ... az általános érvényű kötelező építésügyi és más hatósági (védőterületi, biztonsági, közegészségügyi, tűzvédelmi, környezetvédelmi, műemléki és természetvédelmi, az egészséges és biztonságos munkavégzésre történő stb.) előírások megtartásával szabad végezni. E rendelkezések megsértése esetén a szabálytalanul végzett építési munkák jogkövetkezményeit kell alkalmazni."
Az építési hatóságok téves felfogása okozta azt, hogy kizárólag az engedélyhez kötöttség és a fennmaradási hatósági engedélyezés szempontjából vizsgálták az ügyet. Sem az nem volt a vizsgálat tárgya, hogy vajon a panaszolt ingatlantulajdonos kaphatott volna-e erre a munkára engedélyt, és főként milyen feltételekkel a hatóságtól, szakhatóságoktól, ha előzetesen kért volna. Sem az, hogy a "mű", a feltöltés szakszerűen készült-e el a patakmeder védelme és a víz levonulásának a zavartalansága szempontjából. Az ügy megoldását és a panaszos jogainak érvényesítését illetően e két utóbbi kérdés releváns. (A többi csak a véget nem érő eljárást eredményezte.) Megállapítottam, hogy az engedély nélküli munkavégzés óta eltelt idő okafogyottá tette az építési hatósági hatáskörben való eljárás lefolytatását, mivel időközben bizonyos állagvédelmi munkákat elvégeztek és a "rézsű beállt", így a vízügyi szakhatóság a kialakult állapotot elfogadta. Ezért nem kezdeményezem az építési hatóság, az egri jegyző eljárását. 

Kifogásolható továbbá, hogy a közigazgatási hivatal azon túl, hogy megállapította, a helyi jegyző éveken át nem járt el az ügyben, ellene semmiféle eljárást nem kezdeményezett. 
Kifogásolható az ÉVIZIG eljárása annyiban, hogy a helyi önkormányzatnak küldött "kérelmein" túl a rendelkezésére álló eszközökkel nem élt. Amennyiben szakhatósági megkeresésére az illetékes hatóság nem intézkedik, az Áe. szerint kellett volna eljárnia, és felettes szerve útján a Közigazgatási Hivatal intézkedését kérnie. Az építési hatóság a 40/1997. (XII.21.) KTM rendelet 4. § (7) bekezdése alapján az ügyben köteles lett volna eljárni. "Ha valamely - jogszabályon alapuló - más hatóság megkeresése (környezet-, természet- vagy műemlékvédelmi, egészségügyi, tűzvédelmi stb. követelmény) csak építésügyi hatósági kötelezés útján juttatható érvényre, az erre irányuló kötelezettség elrendelése iránti szakhatósági megkeresés teljesítését az építésügyi hatóság csak hatásköre vagy illetékessége hiányában tagadhatja meg."

Megállapítottam, hogy a szilvásváradi polgármester és a jegyző eljárása, illetve annak hiánya, a Heves Megyei Közigazgatási Hivatal és az egri jegyző eljárása, és részben az ÉVIZIG nem kellő hatékonyságú szakhatósági fellépése a panaszos tulajdonhoz való jogával kapcsolatban visszásságot okozott. Úgyszintén visszásság keletkezett a jogállamiság részét képező jogbiztonsághoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben. 

A j á n l á s :
Felkérem Szilvásvárad polgármesterét ismertesse jelentésemet a képviselő-testülettel; a település különleges értékeire, rendkívül értékes és az egész  ország lakosságának javát szolgáló természeti környezetére is tekintettel természetes vizei eredeti állapotának megőrzéséről és az avatatlan beavatkozások megakadályozásáról gondoskodjék; a konkrét területen pedig az ÉVIZIG által előírt mederkarbantartásról, tisztításról, a rézsű füvesítéséről úgyszintén gondoskodjon.
Felkérem a Heves Megyei Közigazgatási Hivatal vezetőjét, gondoskodjon arról, hogy a jövőben saját hivatala és az elsőfokú építési hatóságok által elkövetett hibák ne ismétlődjenek meg. A szilvásváradi jegyző esetében a személyi felelősségre vonás szükségességét és lehetőségét vizsgálja meg, és ennek eredményéhez képest intézkedjék.
Felkérem az ÉVIZIG-ot, hogy a jövőben szakhatósági megkereséseinek szerezzen érvényt, ne csak "lekövesse" a természetes vizek és medrük állapotát befolyásoló eseményeket.

Tájékoztatom a panaszost arról, hogy amennyiben a patakpart feltöltéséből kára keletkezne a jövőben vagy keletkezett, azt a Ptk. 341. és 339. §-ok alapján polgári peres úton érvényesítheti.

6292/2000.
A panaszos azért fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, mert sérelmezi, hogy a Dunakeszi Önkormányzat nem tesz eleget megfelelő módon a csapadékvíz-elvezetési kötelezettségének, ezért időnként elönti a telkét a víz. Arra vonatkozó kérelmét, hogy az utcában a zártszelvényű csatornát építsék át, a város jegyzője hatósági hatáskörében elutasította. A Pest Megyei Közigazgatási Hivatal másodfokon "tekintettel arra, - hogy a lefolytatott eljárás az ingatlan védelmét illetően nem tartalmaz megoldást - az Ötv. 8. § (2) bekezdésében biztosított kizárólagos hatáskör elismerése mellett - ... az elsőfokú határozatot megsemmisítette, és az ügyben új eljárás lefolytatását rendelte el, mivel az elsőfokú határozat a megállapított tényállás mellett elismeri, hogy a panaszos ingatlanának veszélyeztetése nagy intenzitású esők előfordulásával nem kizárt."
Ezután a jegyző, mint elsőfokú hatóság a panaszost 2000. április 7-i levelében arról értesítette, hogy "Az új eljárás során ... illetékességünket és hatáskörünket az államigazgatási eljárás 7. § (1) bek. értelmében ismételten vizsgáltuk és megállapítottuk, hogy az ügy elbírálása nem tartozik hatáskörünkbe, az nem államigazgatási ügy." Ezután 2000. június 5-én a jegyző a panaszost ismét arról tájékoztatta, hogy a Városi Önkormányzat Közbeszerzési Bizottsága (KB) a csapadék-csatorna átépítését nem tartja indokoltnak.
Megkeresésemre a jegyző megküldte a KB 2000. május 17-i ülésének jegyzőkönyvét is, amely szerint a KB "a kérelmet megtárgyalta és úgy döntött, hogy mivel nevezett előtt jelenleg is van víznyelő rács és ennek víznyelő kapacitása az átlagosan előforduló esőzések okozta csapadékvíz elvezetésére elegendő, a kérelmet nem tartja indokoltnak és a Hunyadi úti csapadékcsatorna átépítését nem javasolja."
Az OVF szakvéleménye: "... a kiépített vízelvezető rendszer - vélhetően építési hiányosságok, és az esetleges későbbi rákötések nyomán kialakult terhelés növekedés hatására - nem képes kiöntés nélkül elszállítani a nagyobb csapadékokból származó vizeket, és a víznyelőkön keresztül felszínre törő víz veszélyezteti, illetve károsítja az utca mélyebben fekvő ingatlanait. Ezek közé tartozik az ügyfél telke is, így panasza megalapozott.
A probléma megoldása érdekében indokolt volna a szóban forgó csatornára és vízgyűjtőjére hidrológiai-hidraulikai ellenőrző számítást végezni, majd ez alapján a szükséges műszaki beavatkozást meghatározni. Mindez önkormányzati feladat, azonban a polgármesteri hivatal képviselője a kérésünkre - 2001. október 26-án - megtartott helyszíni szemlén is úgy nyilatkozott, hogy a kérdéssel való foglalkozást nem tartják időszerűnek."

A panasz érdemében megállapítható, hogy a vízügyi hatóság szakmai véleménye eltér a város önkormányzatának (a KB) és a jegyző közös véleményétől. Az OVF vélemény szerint ugyanis a vízelvezető rendszer nem képes kiöntés nélkül elvezetni a nagyobb mennyiségű vizet, szükséges ellenőrző számítást végezni. A később kelt szakvéleményből és a rendelkezésre álló adatokból az állapítható meg, hogy ilyen ellenőrző számítás nem készült, a KB a szükséges adatok ismerete nélkül döntött. Mind az, hogy a víznyelő (és a befogadó csatorna) kapacitása megfelelő-e, mind az, hogy az "átlagosan előforduló esőzés" az adott térségben milyen intenzitású és gyakoriságú stb., és a két adat összevetésével milyen gyakran, mekkora esőzésnél kell a panaszos ingatlanának az elöntésével számolni, csak az OVF által leírt hidrológiai-hidraulikai számításból állapítható meg objektíven. Ez alapján lehet eldönteni, hogy van-e teendő a csatornával vagy nincs. Csak ezt követő kérdés, hogy ha van, azt mikor és hogyan tudja vagy akarja megoldani az önkormányzat. Mint ebben a jelentésben is többször megállapítottam, utóbbi kérdésben - mikor, hogyan építi át, bővíti stb. az önkormányzat a csatornát, ha kell - nincs hatásköröm intézkedni.

Azt azonban megállapítom, hogy a panasz nem kellő mélységű tisztázása és a szakmai információk nélküli döntés következtében a panaszosnak a tisztességes eljáráshoz való jogával kapcsolatos visszásság keletkezett. Azt, hogy mindez a tulajdonhoz való jogát érinti-e, azoknak a számításoknak az alapján lehet eldönteni, amelyek kimutatják, hogy az "átlagosan előforduló" esők esetén is elönti-öntheti az ingatlanát a víz, vagy csak olyan intenzitású esőzésnél, amelyre a csatornák méretezésénél a jogszabályok és szabványok alapján nem kell - nem lehet - számítani.

A panaszos ügye intézésének a módját, eljárását vizsgálva meg kellett állapítanom, hogy (korábban a tanács, majd) az önkormányzat, a polgármesteri hivatal és a panaszos között hosszú évek óta szinte végtelen számú iratot keletkeztető oda-vissza levelezés folyt. Jellemző - az országgyűlési biztosok által többször, több ügyben megállapítottal azonosan -, hogy esetleges, ki, mikor, milyen hatáskörében válaszolt, többnyire elutasítva a panaszost. A város jegyzőjének utolsó, 1999. december 20-i határozatából még az sem derül ki, hogy milyen hatóságként jár el. A határozat indokolása ugyanis nem utal olyan anyagi jogi szabályra, amiből az megállapítható lenne. (Az Ötv. 8. § (2) bekezdése nem államigazgatási ügyre, hanem önkormányzati feladatra és hatáskörre vonatkozik, amelyben a jegyző nem hozhat döntést.)
A Pest Megyei Közigazgatási Hivatal új eljárásra utasító határozatában sem jelöli meg azt az anyagi jogi szabályt, amely az ügyben a jegyző hatáskörét meghatározza, amely alapján döntést hozhatna arról, milyen intézkedést kell tennie az út kezelő (tulajdonos) önkormányzatnak, hogy a vízlevezetés megfelelő legyen. A szakmai paraméterek meghatározása - amit a közigazgatási hivatal az új eljárás feladatának tart - önmagában nem jelent érdemi megoldást. A jegyző ilyen hatáskörét megállapító jogszabályra a hivatal a másodfokú határozatában azért nem hivatkozhatott, mert ilyen nincs is. (A jegyző végül az új eljárásban mondta ki - igazodva az előző határozatának indokolásában hivatkozott Ötv. 8. § (2) bek. rendelkezéséhez -, hogy nem államigazgatási ügyről van szó, ezért nem járhat el.)
Az országgyűlési biztos korábbi jelentésében már kifejtette, hogy "Az építési törvény és végrehajtási rendeletei rendelkeznek arról, hogy magánterületről magánterületre, magánterületről közterületre nem (vagy milyen különleges feltételekkel) folyhat a csapadékvíz. A közúti törvény rendelkezik róla, hogy az út melletti területről nem (vagy milyen különleges feltételekkel) folyhat a víz a közúthoz tartozó árokba. Egyetlen jogszabály sem szabályozza azonban, hogy közútról, más közterületről nem (vagy milyen különleges feltételekkel) folyhat a víz magánterületre."
Elsősorban ez az oka annak, hogy az ügyben hatósági hatáskörben eljárók jogalkalmazási tevékenységét nem értékelem akként, hogy az önmagában tényleges befolyással bírt volna a panaszos alkotmányos jogainak érvényesülésére. Ezért ebben a kérdésben ajánlással sem élek. (A jogszabályok hiányosságaira összefoglalómban térek ki.)

Felkérem azonban a Pest Megyei Közigazgatási Hivatal vezetőjét, ha a megsemmisített, felülbírált határozatból nem derül ki, hogy az eljáró hatóság a határozatát mely jogszabály rendelkezései szerint hozta (milyen hatáskörben járt el), azt az új eljárásra utasító másodfokú határozat tartalmazza, vagy/és a hiányát jogsértésként (hiányos indokolás) állapítsa meg. Ha pedig nem hatósági ügyben keletkezett a határozat, az Áe. 75. § (1) bek. a) pontja szerint járjon el ("Az e fejezetben szabályozott eljárásokban a közigazgatási szerv határozatát a jóhiszeműen szerzett és gyakorolt jogra tekintet nélkül meg kell semmisíteni, ha a) az ügy nem a közigazgatási szerv hatáskörébe tartozik ...")

Felkérem a város jegyzőjét, hogy a polgármesteri hivatalon belül alakítsa ki azt a kényszerpályát, amelyet követve a beérkezett kérelmeket a tartalmuk szerint bírálják el annak érdekében, hogy az önkormányzat (mint tulajdonos, közszolgáltatást nyújtó stb.) ügyei váljanak el az államigazgatási, hatósági ügyektől. Hatáskörét és illetékességét atekintetben is vizsgálja, hogy a hozzá telepített hatáskörök közül mely ügytípusban (milyen anyagi jogi szabályokat alkalmazva) jár el, és ezt határozatainak indokolása tartalmazza. [Áe. 5. § (1), (3) bek., 7. § (1) bek., 43. § (1) bek. c) pont.]

Felkérem a város polgármesterét, hogy az OVF szakvéleményét és a jelentésemet ismertesse a képviselő-testülettel. A szükséges hidrológiai számításokat végeztesse el, és azzal együtt terjessze elő döntésre a csatornaépítés ügyét.

4056/2001.
A panaszt Heves város Cserkész utcai lakosai küldték, mert mint írják: "egy évtizede eredménytelen párbeszédet folytatunk a Városi Önkormányzattal, illetve a Megyei Közigazgatási Hivatallal amiatt, hogy az itt élő lakosok ingatlanainak veszélyeztetését, a normális közlekedés lehetőségének korlátozását okozták helytelen intézkedéseikkel."
A Cserkész utca földút, a 31-es úthoz, a Fő utcához csatlakozik. A terepadottságokból adódóan a kereszteződésből is a Cserkész utcába folyik a víz, főként mióta a Fő utcai árkot kb. 300 m-en betemették. Súlyosbítja a helyzetet, hogy a környezetükben épült lakótelep "tervezési határán" van az utcájuk, ahonnan a lakótelep burkolt útjairól átbukik (bukhat) a víz. A panaszolt helyzetet az is befolyásolja, hogy a térségben építkezők közül néhányan önkényesen megváltoztatták a terepviszonyokat úgy, hogy telkükről a panaszosok ingatlanára folyik a víz. Ilyen ügyben még a Heves Városi Tanács VB., majd Heves Megye Tanácsa VB Építési és Vízügyi Osztálya is hozott határozatot az eredeti állapot helyreállítására, az azonban nem történt meg. A tanács és az építési hatóság jogutódja, az önkormányzat és a jegyző a végrehajtásra nem intézkedett.

Megállapítottam, hogy a panaszosok ingatlanain és az úton létrejött állapotok két különböző okcsoportra vezethetők vissza, így orvoslásuk is különféle.
Az úton a csapadékvíz elvezető művek és a szilárd burkolat hiánya az alapvetően meghatározó. 
Ezt támasztja alá az OVF véleménye is: "A terepadottságok olyanok, hogy nagyobb csapadékok esetén a környező területekről a Cserkész utca irányába folyik a víz, erősen korlátozva a földút és a telkek használhatóságát. Az állampolgári panaszt megalapozottnak ítéljük. Ugyanakkor az önkormányzat által jóváhagyott fejlesztési ütemterv szerint a kérdéses utcában a közeljövőben nem várható a vízelvezetés megoldása."
Az előző ügyeknél többször kifejtettem, hogy ebben a kérdésben nem vizsgálhatom a város önkormányzatának a 77/2000. (V.31.) sz. határozatába foglalt döntését, amelyben az utca kiépítését a IV. kategóriába sorolva, 2003-ra tervezi. A határozatból azt is megállapítottam, hogy a döntést világos szakmai szempontok alapján, mindenki számára megismerhetően és áttekinthetően hozták meg.
Megállapítottam, hogy a terület ideiglenes tehermentesítésére a Heves Megyei Közlekedésfelügyelet a panaszosok kérelmére és jelenlétében tartott 2000. december 18-i helyszíni szemlén a panaszolt lakótelep felől, a Marci úti végszelvényben különféle átalakítási munkákat írt elő, amelyet a város elvállalt. Ennek eredményeképpen a panaszolt szakasznál a belvízi csapadékvizet az úttal párhuzamos árokba vezetik. Az előírt munkákat a város önkormányzata elkészíttette, ezzel jelentősen csökken a területre jutó vízmennyiség. Mindezek miatt az út vízelvezetésének és burkolatának kiépítésére ajánlással nem élek.
A panaszosok ingatlanain bekövetkezett, és évek óta fennálló állapot azonban csak részben függ össze az úton, a közterületen lévő állapottal. Így a város által most elvégeztetett munkák, de az utca vízelvezetésének teljes kiépítése sem oldja meg azt a szabálytalanságot, hogy a szomszédos ingatlanokról a panaszosok lakóházára folyik a víz. Megállapítottam, hogy a több mint tíz éve folyó és mindvégig lezáratlan államigazgatási eljárás során a hevesi jegyző mint elsőfokú építési és vízügyi hatóság, valamint a Heves Megyei Közigazgatási Hivatal mint másodfokú hatóság nem járt el a mindenkor hatályos anyagi és eljárási szabályoknak megfelelően.
Az 1990-ben a Heves Városi Tanács VB Hatósági Osztálya és a Megyei Tanács VB Építési és Vízügyi Osztálya által lefolytatott eljárásban tisztázódott, hogy a panaszosok szomszédai megváltoztatták saját ingatlanuk terepviszonyait, melynek következtében a panaszosok épületét áztatja a csapadékvíz, és ez az állékonyságát, állapotát veszélyezteti. Az eredeti állapot helyreállítására vonatkozó kötelezés végrehajtását azonban a hatóság egy ízbeni bírság kiszabása után nem folytatta.
Az egyik panaszos beadványaira a jegyző 1999-ben egyrészt tájékoztatta őt, hogy "A tanácsok határozatában foglaltak érvényesítése végett a Heves Városi Bíróságot szíveskedjen megkeresni. A megjelölt határozatok jogerőre emelkedésétől számított idő nem teszi lehetővé az elsőfokú határozat ismételt felülvizsgálatát". A tájékoztatásból annyi helytálló, hogy valószínűleg már az államigazgatás intézkedésével a helyzet nem rendezhető, de egyébként téves, az elsőfokú határozatot nem ismételten felülvizsgálni, hanem végrehajtatni kellett volna. Az Áe. 86. § (1) és (2) bekezdése szerint: 
"(1) Ha jogszabály másként nem rendelkezik, a határozat jogerőre emelkedésétől számított három év eltelte után nincs helye végrehajtásnak.
(2) A végrehajtás elévülését bármely végrehajtási cselekmény megszakítja."
Annak vizsgálata nem történt meg (a később a panaszosok által szintén megkeresett Közigazgatási Hivatal részéről sem), hogy az elmúlt évek során volt-e olyan cselekmény, amely a három évet megszakította volna. A panaszosok tájékoztatása nem volt alkalmas arra, hogy az ügyben tényleges mozgásterüket felmérjék, sem arra, hogy ha esetleg tudomásuk van az elévülést megszakító cselekményről, éljenek a lehetőséggel az építésügyi végrehajtási eljárás lefolytatására. 
A Közigazgatási Hivatal a hozzá intézett beadványokra (többek között) a következőket vizsgálta: "A beadvány aláíróinak vannak-e az említett lakóteleppel kapcsolatban szomszédjogai? Ha igen, megfelel-e a valóságnak az az állításuk, miszerint a lakótelep építési engedélyezése során az elsőfokú építéshatóság nem biztosította számukra fellebbezési joguk gyakorlását?"
A jegyző válasza: "Az eljáró elsőfokú építésügyi hatóság biztosította panaszosaik számára a fellebbezési joguk gyakorlását. E nyilatkozat alátámasztása végett megkerestük a Heves Megyei Levéltárat, aki a kért dokumentumokat a Levéltárban nem lelte fel."
Kérdés, hogy ha az engedélyezési iratok nincsenek is a Polgármesteri Hivatal irattárában, mire alapozható, és mivel bizonyítható, hogy "biztosították a panaszosok számára a fellebbezési joguk gyakorlását?"
Miért kellett 2000-ben 1988-as és 1991-es építési engedélyt és tervdokumentációt a megyei levéltárnál keresni? Figyelembe véve az építés minimális időszükségletét és azt, hogy a lakóház megépítését követően használatbavételi engedélyt is kellett kérni, az ügyek, az "akták" aligha lehettek 7-10 évnél régebbiek. Tekintve, hogy az építési - használatbavételi engedélyezés ügyei nem selejtezhetők, és a levéltárba helyezésük csak 15 év után előírt, hol vannak az akták, miért kerültek volna levéltárba, ha oda a polgármesteri hivatal átadta, nyilván iktatókönyvvel stb. bizonyítható módon tette. Ha átadta, miért "nyugodott bele", hogy nincs a levéltárban. Miért fogadta el mindezeket a közigazgatási hivatal? Mi történik akkor, ha bármi más okból azonnali intézkedés lenne szükséges a tervdokumentáció ismeretében a hatóság részéről?
A jegyzőnek vízügyi hatósági hatáskörében - a 72/1996. (V.22.) Korm. r. 25. § (1) bekezdése alapján - a vizek természetes áramlásának, lefolyásának önkényes megváltoztatása miatt el kellett volna járnia, amikor 1999 nyarán a szomszédok felől (is) elöntötte a panaszosokat a víz, mert a terepfeltöltés azt a panaszos házfalára vezette. Mint az előző ügyekben kifejtettem, ennek a hatósági eljárásnak időbeli korlátja nincs.
Nem hívták fel a figyelmet az eljáró hatóságok (és a polgármesteri hivatal  más alkalmazottai sem) arra, hogy a szomszédok tevékenysége miatt birtokvédelem kérhető. (A Ptk. 191. § (2) bek. alapján, mivel a birtokháborítás több mint egy év óta folyamatos, ez már csak bírósági eljárásban rendezhető.)

Megállapítottam, hogy az első- és másodfokú építésügyi hatóságok és a jegyző mint vízügyi hatóság mulasztása és nem kellő gondosságú eljárása, a nem megfelelő tájékoztatás visszásságot okozott a panaszosoknak a tisztességes eljáráshoz való és a tulajdonukhoz fűződő jogaikkal kapcsolatosan.

Kezdeményezem ezért a Heves Megyei Közigazgatási Hivatal vezetőjénél a következőket:
Vizsgálja meg a jegyző és a saját hivatala eljárását, a még szükséges és lehetséges eljárást (eljárásokat) folytassa le, illetve arra utasítsa az elsőfokú hatóságot.
Tájékoztassa teljeskörűen minderről a panaszosokat. Ha a vizsgálat szerint már az államigazgatáson belül nem rendezhető a panaszuk, akkor ez tűnjön ki a tájékoztatásból, és az is, hogy ez esetben milyen egyéb eszközök állnak rendelkezésre.
Vizsgálja meg az ügyben eljárók felelősségét, illetve tegyen arra javaslatot.
Gondoskodjon arról, hogy a jövőben a most feltárt hibák ne ismétlődjenek meg. Ha azok az elsőfokú eljárásokból, vagy az eljárások hiányát kifogásoló beadványokból tudomására jutnak, megszüntetésükre intézkedjék.
Vizsgálja meg és intézkedjék hatásköre szerint annak érdekében, hogy az államigazgatási iratok az eljáró hatóságok rendelkezésére álljanak. Amennyiben szükséges, pótolják azokat. 

Összefoglaló megállapítások a települési belvíz - csapadékvíz elvezetés helyzetéről
	A megállapítások tartalmazzák a jelenlegi (fent ismertetett) panaszok vizsgálatának általános jellemzőit; az OBH 2000. decemberi 2852/1999. (5923/1999.) számú átfogó vizsgálati jelentés általános megállapításaihoz képest a helyzet változását, és az ott tett kezdeményezés teljesülésének utóvizsgálatát.
	Mindkét átfogó (de más, hasonló tárgyú OBH) vizsgálatban is az ügyek jelentős részére volt jellemző, hogy a településeken egyesek vagy többen szabálytalanul építettek, bontottak, megváltoztatták a terepviszonyokat a saját ingatlanukon vagy a közterületen, amelynek következtében idegen ingatlanon és/vagy közterületen károk keletkeztek. Ezeknek a szabálytalanságoknak némelyike egyszeri, és azonnali károkat okozó. Más esetekben akár évtizedek alatt elkövetett szabálytalanságok hatása adódik össze. Önmagában esetleg csekély jelentőségű szabálytalanságok egymás hatását erősítik, és esetleges, hogy együttesen mikor lépik át a kritikus határt. (Esetleg több év után, rendkívüli esőzéskor stb.)
Jellemző az is, hogy az érintett területek nem, vagy korlátozottan voltak alkalmasak a beépítésre, mégis beépítették azokat. A települések egyre nagyobb területet minősítenek beépíthetővé. A kiirtott növényzet, erdő, gyep, szántó stb. helyett a beépített, burkolt felület koncentráltan vezeti a vizet a települések alacsonyabban fekvő területeire. Az újonnan beépített területet esetleg minden közművel ellátják, de nem számolnak azzal a hatással, amelyet a környezet megváltozása a meglévő településrészekre gyakorol. Ott rendszerint hiányos a települési infrastruktúra is, amelyet az önkormányzatnak kellene biztosítania. Figyelembe véve a több évtizedes lemaradást, a rendelkezésre álló eszközök korlátozott voltát stb., ennek a helyzetnek a máról-holnapra való megváltozása nem várható. A szabálytalan építési-bontási tevékenységek (főként a közterületen) gyakran ezeknek a hiányosságoknak (itt a belvíz-csapadékvíz elvezető mű) és azok hatásának a szakszerűtlen "orvoslására" irányulnak, és a szabálytalankodók saját tulajdonukat kívánják értékesebbé, használhatóbbá stb. tenni, mások kárával nem törődve.
Meghatározó jelentőségű ezért, hogy az önkényes megoldásokat, a szabálytalanságokat a jegyzőnek, mint az építési-út-vízügyi hatóságnak kell(ene) megakadályoznia és helyreállítatnia az eredeti állapotot. Mivel a panaszokat kiváltó helyzet abból is eredhet, hogy az önkormányzat a közszolgáltatást nem kellően biztosítja (mindegy, milyen okból), gyakran a szabálytalankodás ellen sem lép fel hatósági hatáskörében a jegyző. A "jobbítás szándékát", "önvédelmet" stb. értékelnek olyan indokként, amely megszünteti az eljárási kényszert, illetve nem tisztázzák kellően a tényállást, hiszen esetleg saját munkáltatójukat - a helyi önkormányzatot - kellene kötelezni. Más esetben nem ismerik fel, hogy hatósági eszközökkel is élhetnének, illetve kézenfekvőbbnek látszik más, önkormányzati eszközök igénybevétele (kiépíteni valamit, segélyt adni a panaszt tevőnek stb.).
	Mind a jelen vizsgálatból, mind az utóvizsgálatból megállapítható, hogy a korábbi helyzetfeltáráshoz képest a települési belvíz-csapadékvíz elvezetés helyzetében érdemi változás nem történt. (Tekintve a feladat nagyságrendjét, a természetben, a kiépítettség mértékében értelemszerűen nem is érhettek el számottevő változást.)
Az első vizsgálatot követően az OVF 2001-ben két ízben utasította a vízügyi igazgatóságokat, hogy az éves felügyeleti tervek összeállításánál kiemelten kezeljék a belterületi vízrendezési létesítményeket, és készítsék el az erre vonatkozó felügyeleti tevékenységük középtávú ütemezését. Az OVF által 1991 óta kiadott Útmutató sorozatban, amely az önkormányzatok vízgazdálkodási feladatainak legfontosabb szakmai követelményeit foglalja össze és kifejezetten vízrendezési és vízkár-elhárítási kérdésekkel is foglalkozik, 2001-ben megjelentették a települési önkormányzatok jegyzői vízügyi feladat- és hatáskörének kézikönyvét. Az aktuális és a várható vízháztartási helyzetről pedig rendszeresen a napi sajtón, illetve az interneten keresztül tesznek közzé adatokat.
Közzétették (többek közt) a BM Önkormányzati Tájékoztató 2002. évi 3. számában azt az útmutatót, amely a pályázati lehetőségeket tartalmazza az önkormányzatok vízkár-elhárítási beruházásaihoz (különös tekintettel a belterületek védelmére), illetve összefoglalóan a települési önkormányzatok vízkár-elhárítási feladatainak kötelezettségeit és a megvalósítás teendőit. Ismertetik a címzett és céltámogatásból, területfejlesztési, vízügyi és egyéb célelőirányzatokból való részesedési lehetőségeket, amelyeket az önkormányzatok saját forrásaik kiegészítésére megpályázhatnak. Tartalmazza továbbá az útmutató a hatályos jogszabályok jegyzékét és a területi Vízügyi Igazgatóságok felsorolását, elérhetőségét. A felsoroltak mind tartalmukkal, mind ismertetésükkel rendkívül fontos segítséget adnak az önkormányzatoknak és a jegyzőknek. (Ehhez csatlakozik saját vizsgálati tapasztalataival az országgyűlési biztos.)
Jelentős lépések történtek tehát, de - a feladat nagyságrendjét, a megoldást gátló tényezők sokaságát tekintve - lényegi változást ezek még nem hozhattak. Ezért a korábban (2852/1999.) feltárt helyzetet és megállapításokat röviden összefoglalva megismétlem:
A korábban az állam által ellátott, majd ... az önkormányzatokhoz telepített vízgazdálkodási feladatokat ... már az önkormányzatok megalakulása előtt sem kielégítően látta el az állam (és a tanácsok). A belterületi vízrendezéshez és csapadékvíz elvezetéshez szükséges létesítmények hiányoznak, a meglévő létesítmények leromlottak az elmaradt karbantartások miatt. Az építési fegyelem lazulása, az elmaradt hatósági intézkedések következtében több helyen visszafordíthatatlan - vagy csak nagy összegű közpénzek ráfordításával visszafordítható - műszaki állapotok alakultak ki.
A településeken általában az egészséges környezet vízügyi szempontból való biztosítása, a vízkárok elháríthatósága nem megoldott. Ennek oka a települések többségében elsődlegesen a pénzhiány, de az eltérő anyagi helyzetű települések sem feltétlenül helyzetüknek megfelelően látják el vizsgált feladataikat, többnyire elégtelenül. Erre a következő jogszabályok ellentmondásai lehetőséget is adnak.
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (Ötv.) szerint az önkormányzat a tulajdonával szabadon rendelkezik; maga határozza meg, hogy a feladatai közül melyiket mikor milyen mértékben és módon látja el; rendeletével határoz területének beépíthetőségéről, és ebben senki, egyetlen szakhatóság mégoly megalapozott szakvéleményét sem kötelező tekintetbe vennie.
A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény az önkormányzati rendeletalkotásban nem állít ugyanolyan szakmai-jogi garanciákat, mint az országos jogszabályokéban, a sajátosságok megoldását pedig rábízza az önkormányzati törvényre (azt ld. az előző bekezdésben). 
A vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény (Vgtv.) ugyan a belterületi vízrendezés és csapadékvíz elvezetést az önkormányzatok feladatává teszi, de mivel nem kötelezően ellátandóként, elmaradása még annyira sem számonkérhető, mint a kötelező feladatoké.
Az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (Étv.) és végrehajtási rendeletei rendelkeznek arról, hogy magánterületről magánterületre, magánterületről közterületre nem (vagy milyen különleges feltételekkel) folyhat a csapadékvíz. 
A közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény rendelkezik róla, hogy az út melletti területről nem (vagy milyen különleges feltételekkel) folyhat a víz a közúthoz tartozó árokba. Egyetlen jogszabály sem szabályozza azonban, hogy közútról, más közterületről nem (vagy milyen különleges feltételekkel) folyhat a víz magánterületre.
A vizek kártételeinek kiküszöbölése, minimumra csökkenthetősége, az árvizek megelőzése, illetve lehetőség szerinti mederbentartása a környezet mesterséges alakításának jelentős részben függvénye. Ezért a természetes és az épített környezetbe való beavatkozáskor a természeti és műszaki törvényszerűségeket feltétlenül figyelembe kellene venni mind a jogalkotásban, mind a jogalkalmazásban.
A települési műszaki jellegű ügyekben (építés, telekalakítás, út-, járda- vízépítés stb.) a hatósági hatáskör jelentős részben a jegyzőé, tehát ő a jogalkalmazó. A jegyző jogállása Janus-arcú. Munkáltatója az önkormányzat (amely rendeletével akár arra alkalmatlan területet is kijelölhet beépítésre), ő felel az önkormányzat költségvetésének összeállításáért (amelybe pénzhiány vagy egyéb okok miatt nem tervezi, tervezheti be a szükséges munkákat), az engedély nélküli munkavégzést le kellene állítania (miközben a kötelezendő legnagyobb földterület és ingatlan-tulajdonos a településeken általában maga az önkormányzat), ha az eljárásában a saját önkormányzata az érintett, kérheti a közigazgatási hivataltól más eljáró hatóság kijelölését (saját munkáltatója kötelezésének ügyében), magántulajdonosokat csapadékvíz elvezetésre kellene köteleznie, miközben nincs befogadó, amelyet a saját önkormányzatának kellene létesítenie, az általa összeállított költségvetésből.
Az elmaradt karbantartások (és fejlesztések) a szabálytalanul megszüntetett elvezető, befogadó művek hiánya a rendkívüli, csapadékos időjárás következményeit felerősíti, árvízi helyzet következik be, a víz kártételei milliárdosak. Ekkor az eddigi felsorolt alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság mellé az élethez való jog veszélyeztetése is társul. ... a természeti katasztrófák elmúltával az azt okozó hiányosságokat gyakran nem szüntetik meg. Az elkövetett hibákat megismétlik - pl. ugyanoda építenek, ahol már elöntötte a víz a rossz helyre épített házakat. A területet nem vonják ki a beépíthető területek közül, nem tiltják meg ott az építést stb. Nyilvánvaló, hogy mindaddig, amíg következmények nélkül lehet ezt tenni, illetve a tiltást elmulasztani, és az állam szükséghelyzetben újra és újra helytáll azok megvédésében is, akik ezt a helyzetet újra és újra létrehozzák, ezen a téren javulás nem várható.
Mivel az államnak, az önkormányzatoknak e szükséghelyzetben természetesen elsőrendű kötelessége az élet védelme, majd a vagyonbiztonság, a károk enyhítése stb., mindenki hátrányos helyzetbe kerül - önkormányzat, magánszemély -, aki a kötelességeit teljesítette, mert egyenlő elbírálásban részesül azokkal, akik nem. A rendelkezésre álló erőforrások véges volta miatt ugyanis az egy károsult településre, épületre, főre jutható összeg kisebb lesz. Ezért az önhibájukon kívül elháríthatatlan és megelőzhetetlen természeti katasztrófák áldozatává vált emberek hátrányos megkülönböztetése és tulajdonhoz való joguk sérelme is megállapítható.
A vizsgálatban feltárt helyzet, a megállapított visszásságok és hiányosságok nem voltak orvosolhatók egy-két jogszabály alkotásával vagy módosításával. Erre, valamint a probléma horderejére való tekintettel az országgyűlési biztos azt kezdeményezte, hogy a miniszterelnök vizsgáltassa meg a jelentésben összefoglalt helyzetet, és az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságok orvoslására saját vizsgálata alapján intézkedjék.

A kezdeményezést a miniszterelnök elfogadta, és a belvíz- és csapadékvíz elvezetésével összefüggő helyzetet megvizsgáltatta. A Közlekedési és Vízügyi Minisztérium által összefogott tárcaközi munkabizottság résztvételével kormányelőterjesztés készült a települési belvíz- és csapadékvíz elvezetésével összefüggő joganyag hatályosulásának felülvizsgálatáról. Az előterjesztők a közlekedési és vízügyi miniszter, a földművelésügyi és vidékfejlesztési miniszter és a belügyminiszter voltak. A Kormány az előterjesztést 2002. márciusban jelentésként tárgyalta meg, de érdemi döntést már nem hozott.
	A jelen vizsgálatom tapasztalataival is alátámasztottan újból megállapítom, hogy a belvíz- és csapadékvíz elvezetés hiányosságai miatt az érintett állampolgároknak az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság részét képező jogbiztonsághoz és tisztességes eljáráshoz, a 13. §-ban biztosított tulajdonhoz, a 18. §-ban és a 70/D. §-ban meghatározott egészséghez és egészséges környezethez való jogaival kapcsolatos visszásságok léteznek. Megszüntetésükhöz azonban továbbra is az állam és az önkormányzatok több, összehangolt intézkedése szükséges. Ezen intézkedéseknek csak egy része olyan, amelyet országgyűlési biztosként az Obtv. keretei között ajánlhatok, vagy kezdeményezhetek (például jogalkotás), és azok is függvényei olyan döntéseknek, (pl. állami és helyi önkormányzati költségvetési, illetve helyi önkormányzati tulajdonosi döntések),  amelyeket nem ajánlhatok.
	Ezért kezdeményezem, hogy a miniszterelnök folytassa a megkezdett helyzetfeltárást, és intézkedjék az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságok orvoslására, beleértve a szükséges törvénymódosítások kezdeményezését, továbbá intézkedést a költségvetési források biztosítására.
	Második vizsgálatom tapasztalatai alapján az egységes, átfogó megoldásból kiemelten kezdeményezem a jegyző mint hatóság és a saját önkormányzata mint tulajdonos és közszolgáltató közötti összeférhetetlenség rendezését (amit már többször, több jelentésben kezdeményeztek a korábbi biztosok és a jelenlegiek is, ld. OBH 5920/1999., OBH-Gy.300-31/2000., OBH-Gy.322/2001.). A vízügyi, építésügyi hatósági feladatok ellátásához szükséges függetlenség (és szaktudás) megteremtése nélkül a vizsgálatban feltárt alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságok nem szüntethetők meg. Ezért felkérem a miniszterelnököt, hogy erre nézve is tegye meg a szükséges lépéseket.
	A korábbi, OBH 2852/1999. sz. ajánlásom teljesítése, az intézkedések előkészítése, a megkezdett tárcaközi munkabizottsági tevékenység mielőbbi folytatása érdekében jelentésemet a környezetvédelmi és vízügyi-, a belügy-, a pénzügy-, a földművelésügyi és vidékfejlesztési miniszternek is közvetlenül megküldöm.

Budapest, 2002. június 24.

Lenkovics Barnabás