OBH 5871/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Izafé Éva

Az eljárás megindulása
	"Megalázták halálában" címmel tudomásomra jutott, hogy az Ecseri úti metrómegállótól mentővel elszállított halott személynek nyoma veszett. A családtagok csak 13 nappal később tudták meg, hogy hozzátartozójuk elhunyt és azt, hogy melyik intézetbe szállították. 
A vizsgálat az Alkotmányban garantál emberi méltósághoz való jog érintettsége miatt indult.

A megállapított tényállás
	Az újságcikk beszámolt arról, hogy a családtagok keresték hozzátartozójukat, mivel nem jelentkezett, majd a IX. kerületi rendőrkapitányságon jelentették az eltűnést. Már a bejelentés napján jelentkezett a rendőrség és közölték, hogy a holttest a Lenhossék utcai intézetben van. A hozzátartozók sérelmezték, hogy miért kellett ennyi időnek eltelni, hogy értesüljenek a történtekről.
	Az eljárás során megkerestem az Igazságügyi Orvostani Intézet és az EURÓPA Mentőszolgálat igazgatóját.
	1. Az Igazságügyi Orvostani Intézet igazgatója válaszában közölte, hogy a holttestet valóban az EURÓPA Mentőszolgálat szállította be az intézetbe 1999. november 24-én. A BRFK Rendkívüli Haláleseti Osztálya elrendelte a hatósági boncolást, melyet az orvosszakértő november 30-án teljesített. A család december 6-án jelentkezett a nyilvántartó irodában, és az elhunyt leányának ekkor adták ki a temetési engedélyt. A válasz arra is kitért, hogy a rendkívüli halálesetekről a 23/1993. (X. 26.) BM rendelet, és az 5/1995. országos rendőrfőkapitányi utasítás intézkedik. A rendkívüli halál következtében elhunytak hozzátartozóinak felkeresése, értesítése az eljáró rendőri szervek feladata. Az intézetnek e vonatkozásban semmiféle feladata nincs, azon kívül, hogy a boncolást végrehajtják és a temetési engedélyt megadják. A késedelem oka az lehetett, hogy a hozzátartozók  az eltűnt hozzátartozót az Országos Mentőszolgálatnál keresték, ahol a halálesetről nem tudtak.
	2. Az EURÓPA Mentőszolgálat Kft. arról tájékoztatott, hogy a mentőegység dolgozói az érvényes rendeleteknek megfelelően  jártak el, amikor a beteg holmijai között nem kutattak. A 34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM rendelet pontosan szabályozza a haláleseteknél a szükséges feladatokat. A mentőautóban bekövetkezett halál esetén a legközelebbi kórbonctani intézetbe kell szállítani az elhunytat ahol érték, leltár és eset leírással adták át. Az átvevő intézet kötelessége a hozzátartozó felkutatása és értesítése. A mentőegység index jelentést ad az Országos Mentőszolgálat központi irányításának, amely a beteg nevét és szállítási útvonalát rögzíti. A hozzátartozó a 104-es telefonhívószámon érdeklődhet, ahol a név és időpont alapján felvilágosítást kaphat. Amennyiben a hozzátartozó a mentőknél nem érdeklődik, a kórbonctani intézet értesíti a hozzátartozót.

Az ügy jogszabályi háttere

34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM együttes rendelet az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról
10. § A kórbonctani vizsgálat befejezését követően haladéktalanul ki kell állítani és - az 5. §-ban foglaltak szerint - ki kell adni a halottvizsgálati bizonyítványt, valamint a holttest elszállíthatóságáról a temetésre (köztemetésre) kötelezettet értesíteni kell.

Az érintett alkotmányos jog

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.

A vizsgálat megállapításai
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa az Alkotmányban rögzített élethez és emberi méltósághoz való jog érvényesülésének vizsgálatakor számos alkalommal hivatkozott az Alkotmánybíróság határozataira. Az Alkotmánybíróság ítélkezési gyakorlatában kezdettől fogva kiemelt jelentőséget tulajdonított az élethez és az emberi méltósághoz való jognak, amelyet az alkotmányos alapjogok hierarchiájának élére helyezett.
A vizsgált esetben az Igazságügy Orvostani Intézet az eltűnt személyek felkutatásának és a rendkívüli halálesetek kivizsgálásának rendjéről szóló 23/1994. (X. 26.) BM rendeletre való hivatkozással azt közölte, hogy az intézetnek a konkrét esetben semmiféle feladata nem volt. Ezzel ellentétben az öt évvel később született, de a halál esemény bekövetkezésekor már hatályos, az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról szóló 34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM együttes rendelet 10. §-a a következőkről rendelkezik:
A kórbonctani vizsgálat befejezését követően haladéktalanul ki kell állítani és - az 5. §-ban foglaltak szerint - ki kell adni a halottvizsgálati bizonyítványt, valamint a holttest elszállíthatóságáról a temetésre (köztemetésre) kötelezettet értesíteni kell.
Az intézet egy, a vizsgálat szempontjából fontos kérdésre nem adott választ: "Kérem szíveskedjen tájékoztatni, hogy mi történt a két hét alatt, milyen intézkedések születtek a hozzátartozók keresése, illetve az eltemettetés érdekében."
Az információk szerint az elhunytnál iratok voltak, és semmilyen adat nem merült fel arra vonatkozóan, hogy az azonosítás bármilyen akadályokba ütközött. Erről a megkeresett intézet igazgatója sem tett említést. 
	A közelmúltban folytatott vizsgálatom (OBH 1925/1999; 1999. július) feltárta, hogy egy csecsemő elhalálozását követően egy éven túl nem intézkedtek az eltemettetésről. A felelősség megállapítását kezdeményeztem a jelen ügyben is érintett Igazságügyi Orvostani Intézet igazgatójánál, aki válaszában közölte, hogy munkatársait felelősség nem terheli. A kezdeményezésem ajánlásként fenntartva az egészségügyi miniszterhez fordultam. A válasz azt volt, hogy az Igazságügyi Orvostani Intézet a konkrét esetben "egy szívességi ügyintéző" volt és utalt arra, hogy az Intézettel egy épületben működik a Pathologiai Intézet. A válasz a felelősség megállapítása érdekében megadta a vizsgálat további irányát, tehát a Pathologiai Intézet mulasztásának vizsgálatát. Ezért kezdeményezésem kiterjesztettem a Pathologiai Intézet igazgatójára. A Pathologiai Intézet igazgatója úgy foglalt állást, hogy a halottkezelés minden vonatkozásban az Igazságügyi Orvostani Intézet munkatársainak a feladata. A válasz tehát visszautalt a kezdeményezéssel eredetileg érintett Igazságügyi Orvostani Intézetre, illetve munkatársaira. A feltárt alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság ellenére a felelősség megállapítására tett ajánlásom nem vezetett eredményre. Ezen a ponton az állampolgári jogok országgyűlési biztosának lehetősége megáll. Az országgyűlési biztos eszköztelen a legjobb célt szolgáló ajánlás eredményes végrehajtásának elérésére. Az ügyben pozitív fejlemény csak annyi volt, hogy a miniszter felhívta az egyetem rektorát (aki egyben az Igazságügyi Orvostani Intézet igazgatója) arra, hogy az egyetem dolgozza ki a szükséges szabályokat a hasonló esetek elkerülése érdekében.
	Az OBH 919/2000. számú ügyben folytatott (2000. június)  vizsgálatom ugyancsak érintette az Igazságügyi Orvostani Intézet eljárását. A vizsgálat megállapította, hogy 1999. november 25. és 2000. március 14. között eltelt mintegy négy hónap alatt - az anya jelentkezéséig - az Igazságügyi Orvostani Intézet nem kereste meg az elhalálozás helye szerinti kerületi önkormányzatot a köztemetés érdekében. Olyan dokumentumot sem csatolt, amely azt igazolta volna, hogy az anyát írásban megkereste annak érdekében, hogy a temetést vállalja-e vagy sem. Az 1993. évi LIX. törvény 24. §-a alapján felkértem a Semmelweis Egyetem Igazságügyi Orvostani Intézet igazgatóját, vizsgálja meg, hogy az intézet munkatársai közül kit terhel a felelősség a hozzátartozói nyilatkozat beszerzése és a köztemetés elmaradása miatt, majd a körülmények értékelését követően tegye meg a szükséges munkáltatói intézkedéseket, figyelemmel a korábbi, OBH 1925/1999. sz. ügyben tett kezdeményezéseimre. 
	Az OBH 919/2000. számú ügyben tett kezdeményezést az Igazságügyi Orvostani Intézet hiányos tájékoztatása és nem az állampolgári jogok országgyűlési biztosának hibájából vissza kellett vonni. Az intézet  igazgatója első megkeresésemre nem közölte, hogy egy későbbi időpontban  a BRFK orvosszakértői kirendelésről döntött, melynek elkészítésére megfelelő időre volt szükség. A pontos tájékoztatás helyett az intézet igazgatója azt állította, hogy a rendőrségtől azt a határozatot sem kapta meg, amely az eltemettetést engedélyezte. Később a Budapesti Rendőrfőkapitány segítségével rámutattam, hogy a határozatot az intézet megkapta, azt pecséttel és aláírással  is ellátta. Az orvosszakértői vélemény elkészítésére vonatkozó rendőrhatósági kirendelés indokolta a temetés elhúzódását, ezért kellett a kezdeményezést visszavonni. A  vizsgálati jelentést és iratanyagot - kitérve az intézettől kapott hiányos tájékoztatásra is -, már korábban megküldtem az oktatási miniszternek. ("A Semmelweis Egyetem Igazságügyi Orvostani Intézet munkáját érintő vizsgálati jelentést, az igazgatónak erre vonatkozó reagálását, valamint a vizsgálatot lezáró válaszlevelem szíves tájékoztatás céljából mellékelten megküldöm. A vizsgált ügy érinti a Semmelweis Egyetem rektorát, aki egyben az Igazságügyi Orvostani Intézet igazgatója. Az iratanyagot a felsőoktatási törvény 56. §-ára figyelemmel küldtem meg.")
	A két eset közötti időpontban történt (1999. november) a mostani ügy. Az OBH 1925/1999. számú jelentésben tett megállapításaim az intézet igazgatója előtt ismertek voltak. Hatályban volt az értesítési kötelezettséget rendező jogszabály is, hiszen a rendelet 1999. október 1. napján lépett hatályba. Elfogadhatatlan és megengedhetetlen az a vezetői nyilatkozat, amely a konkrét ügyben, még a válaszadás időpontjában, 2000. január 3-án sem ismerte fel az intézet, illetve munkatársainak kötelezettségét, és a  megkeresésemre azt a választ adta, hogy az intézetnek az ügyben nem volt feladata, azon kívül, hogy a boncolást elvégezze és a temetési engedélyt kiadja. Az utóbbi feladat (ti. engedély kiadása) egyértelműen jelzi, hogy az engedély kiadásának előfeltétele a jogszabályi kötelezettség teljesítése, tehát a hozzátartozók értesítése.
	A most vizsgált ügyben a hozzátartozók a rendőrséghez fordultak. A rendőrhatóság gyors intézkedése lehetővé tette a temetés mielőbbi lebonyolítását. Az intézet válaszából egyértelműen megállapítható, hogy a hozzátartozók keresése érdekében semmit nem tettek, és azt nem is érezték feladatuknak.
A vizsgálat megállapította, hogy a hozzátartozó értesítésének elmaradása sérti a hozzátartozó kegyeleti jogát és ezen keresztül az Alkotmányban garantált emberi méltósághoz való jogot. 
Vizsgálatom eredményeként azt is megállapítottam, hogy az Igazságügyi Orvostani Intézet akkor, amikor a jogszabályban előírt értesítési kötelezettségének nem tett eleget, az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiságból fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben visszásságot okozott.
	A vizsgált ügyben a családtagok és a rendőrség gyors intézkedése az ügyet megoldotta, ezért kezdeményezésem a hasonló esetek elkerülése érdekében teszem meg. Az előzményekre tekintettel a vizsgálati jelentést megküldöm az egészségügyi miniszternek, az oktatási miniszternél pedig kezdeményezem a felelősség megállapítására vonatkozó eljárást.

Kezdeményezés
	1. Az 1993. évi LIX. törvény 24. §-a lapján felkérem az Oktatási Minisztert, hogy a  felsőoktatásról szóló 1993. évi LXXX.  törvény 56. § (6) bekezdése alapján munkáltatói jogköréből adódóan a most vizsgált és a jelentésben utalt korábbi esetekre figyelemmel vizsgálja meg a rektor - aki egyben az  Igazságügyi Orvostani Intézet igazgatója - felelősségét és tegye meg a szükséges intézkedéseket a hasonló esetek elkerülése érdekében.
	2. Az 1993. évi LIX. törvény 21. § (1)  bekezdés alapján felkérem a Semmelweis Egyetem rektorát, hogy az irányítása alá tartozó intézményekben gondoskodjon a jogszabályok hozzáférhetőségéről és tegyen intézkedést annak érdekében, hogy a munkatársak a  munkájukat szabályozó joganyagot megismerjék. Fordítson figyelmet a jogszabályok pontos betartására és erre hívja fel munkatársai figyelmét is.
	Kérem a kezdeményezéssel érintett Oktatási Minisztert, hogy álláspontjáról, illetve intézkedéséről 60 napon belül, a Semmelweis Egyetem rektorát pedig kérem, hogy 30 napon belül értesíteni szíveskedjenek.

Budapest, 2000. december 11.

Gönczöl Katalin