OBH 5297/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó:  Dr. Gellér Balázs

Az eljárás megindulása
	A panaszos 1999. november 15-én az OBH-hoz érkezett levélben fordult az  állampolgári jogok országgyűlési biztosához.
	Az OBH hivatalvezetője 2000. január 8-án a beadvány kiegészítését kérte, melyet a panaszos meg is tett.
	A panasz kiegészítését követően 2000. február 7-én az ombudsman általános helyettese megkezdte a vizsgálatot.

Az ügy tényei
	A panaszos özvegy M.J.-től annak tanyáját 1996. április 10-én 5 évre bérbe vette. A panaszos állítása szerint Z.J.-nek, mint albérlőnek 1996 óta bérbe adta a tanyát.
	A panaszos 1999. április 29-én feljelentést tett a Békéscsabai Rendőrkapitányságon, mert az általa M.J.-től bérelt tanya kamrájából M.J. és élettársa 5 mázsa búzát és búza ocsút (mely a Békéscsabai Rendőrkapitányság határozata szerint kb. 10.000 Ft-ot ért a panaszos elmondása alapján) részben a szemétdombra hányták, részben ismeretlen helyre vitték. A panaszos előadása szerint M.J. az ő távollétében a záró lánc és lakat eltávolítása után jogtalanul hatolt be a tanyához tartozó kamrába.
	1999. május 13-án a Békéscsabai Rendőrkapitányság a nyomozást megtagadta, majd 1999. július 7-én a Békéscsabai Városi Ügyészség, ezt követően a megyei főügyészség a panaszos panaszát elutasította. A Legfőbb Ügyészség Nyomozás Felügyeleti Főosztálya 1999. szeptember 21-én és 1999. december 14-én levélben ugyancsak elutasította a panaszos panaszát. 
	M.J. a bérleti szerződést 1999. június 11-én azonnali hatállyal felmondta.

A panasz
	A panaszos szerint M.J. erőszakkal hatolt be a panaszos által bérelt tanya kamrájába. A panaszos sérelmezi, hogy a nyomozást a hatóságok megtagadták, illetve panaszát elutasították.

Az érintett alkotmányos jogok
	Az ügy érinti a panaszos Alkotmány 13.§-a szerinti tulajdonhoz való jogát, valamint az Alkotmány 59.§ (1) bekezdés szerinti magánlakás sérthetetlenségéhez való jogát. Mivel a jogokat nem állami szerv képviselője sértette meg, csak akkor állapítható meg e jogok tekintetében az ombudsman hatásköre az Obtv. 16.§ (1) bekezdése szerint, ha elfogadjuk, hogy az államot pozitív kötelezettség terheli ún. Drittwirkung esetén is e jogok védelmére. A tulajdonhoz való jog tekintetében ez nem kétséges. Számos alkotmánybírósági  határozat mutatott rá a tulajdonjognak az alkotmányos jogok között betöltött elsődleges szerepére ("Az Alkotmány a tulajdonjogot, mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti védelemben." 39/1999. (II.21.) AB hat.,  7/1991. (II.28.) AB hat., stb.). A panaszos bejelentésének valótlansága esetén pedig a megvádolt személy jóhírnévhez való joga sérül, melyet az Alkotmány 59.§ (1) bekezdése biztosít. Ugyanakkor nem állítható, hogy a Be. 2.§-ban megfogalmazott lagalitás elvének megsértése önmagában alkotmányos visszásságot, vagy annak veszélyét eredményezné. Mindazonáltal, egybevetve a legalitás lehetséges sérelmét az érintett alkotmányos jogokkal, összességükben felvethetik az alkotmányos jogsérelem veszélyét, különös tekintettel az Alkotmány 2.§-ában megfogalmazott jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményébe foglalt tisztességes eljárás elvére.

A vizsgálat megállapításai
	A panasz alapos. A kérdéses ügyben eljáró hatóságok nem tárták fel kellően a tényállást és ennek következtében az a megállapításuk is, hogy bűncselekmény nem történt, elhamarkodott volt. Így különösen szükségesnek tűnik a következő tények tisztázása, nem kizárva azt, hogy csak az ombudsman eljárása során nem derült fény e kérdésekre, és az eljáró hatóságok tudnak e tényekről: 
	a) a búza és az ocsú megsemmisítésének, elvételének pontos ideje, napszakot is ideértve;
	b) valóban erőszakkal hatolt-e be M.J. és élettársa a kérdéses kamrába.
	Feltételezve, hogy M.J. és élettársa valóban elvitt és megsemmisített a panaszos tulajdonát képező búzát és ocsút, e magatartás eltulajdonosítási célzat hiányában is a Btk. 324.§-ába ütköző rongálás bűncselekményének megállapítására lehet alkalmas. Ugyanakkor szükséges azt is megemlíteni, hogy a megsemmisítésre vagy elhagyásra irányuló végleges szándék nem zárja ki az eltulajdonítási célzatot, hiszen a lopás elkövetési magatartása "beáll, mihelyt a tettes a dologra olynemű fizikai behatást gyakorol, melynek következtében a dolog felett eleddig létezett tényleges uralom megszűnik, s arra egy ettől különböző tényleges uralom jön létre." (Angyal P.: A magyar büntetőjog kézikönyve. Vol. 10. 39.) Az eltulajdonítási célzat pedig megállapítható, ha a dolgot gazdasági értékére való tekintettel mások kizárásával ténylegesen uralma alá hajtja a tettes.
	Nem az ombudsman feladata, hogy a konkrét esetben a lopást elhatárolja a rongálástól, ugyanakkor kétségtelen, hogy a tulajdonos szándékával ellentétes megsemmisítése és elvitele egy dolognak, felveti a büntetőjog vagy éppen szabálysértési jog ellenes cselekmény gyanúját.
	Hasonló a helyzet M.J. és élettársa által elkövetett állítólagos jogtalan behatolás tekintetében. A Btk. 176.§-a védi más egyéb helyiségét is, mely fogalom alá esik nagy valószínűséggel a kérdéses kamra. Figyelembe véve, hogy másénak tekintendő a tulajdonos szempontjából a bérlő által használt ingatlan, a kétségtelenül érvényes és hatályos bérleti szerződés tartama alatt az erőszakos behatolás esetén a Btk. 176.§ (1) bekezdésébe ütköző magánlaksértés vétsége merülhet fel, mint elkövetett bűncselekmény.
	Az a tény, hogy adott esetben albérlő is van, nem befolyásolja a kérdéses cselekmények büntetőjogi megítélését. Természetesen a Btk. 27.§-a szerinti tévedésre hivatkozhatnak a feltételezett elkövetők, ha abban a hiszemben voltak, hogy már nem a panaszos a bérlő, hanem Z.J. és ezért elhagyott dolognak hihették a búzát és ocsút.
	Fontos azonban kiemelni, miszerint ún. "jóhiszemű" eljárás csupán a büntethetőséget kizáró okok körében kerülhet értékelésre (pl. tévedés, végszükség), hiszen a jogtárgysérelem megvalósul a tulajdonjog és magánlakás sérthetetlenségéhez való jog sérelmén keresztül. A büntetőjognak nem lehet feladata, hogy a polgári jog szabályai szerint vizsgálja egy-egy polgári jogi jogviszony fennállását vagy megszűnését és így visszamenőleg minősítsen büntetendőnek, vagy éppen büntetőjog konformnak egy magatartást, melynek jogellenességét az anyagi jogi legalitás szerint az elkövetőnek elkövetéskor kellett volna felismernie, vagy legalábbis ez elvárható lett volna tőle. Ezért a polgári jog szabályait formálisan kell értelmezni, azaz úgy, hogy azt az átlagember értelmezhette az elkövetéskor. Amennyiben tehát elvárható lett volna az elkövetőtől, hogy felismerje, miszerint a bérleti szerződés még hatályos, ennek megsértéséből keletkező bűncselekményekért is felel, függetlenül attól, hogy utólag a szerződés megszűnését állapítják meg. E felelősség alól csupán a Btk. 27.§ (2) bekezdése alapján menekülhet.
	Amennyiben a jog ilyen cselekményeknek nem szab határt, a jövőben bárki behatolhat bárki más lakásába és ott kidobhatja vagy megsemmisítheti a rend és tisztaságérzékét sértő dolgokat.
	Megállapítom tehát, hogy az ügyben eljárt nyomozó és vádhatóságok megsértették az Alkotmány 2.§ (1) bekezdésébe foglalt jogállamiságban megjelenő jogbiztonsághoz, illetve tisztességes eljárásban való jogot az Alkotmány 13.§-a szerinti tulajdonhoz való joggal és az 59.§ (1) bekezdése szerinti magánlakás sérthetetlenségéhez való joggal összeolvasva, azzal, hogy nem indítottak nyomozást az adott ügyben és ennek nem adták alapos indokát.

Ajánlás
	Az Obtv. 24.§-a alapján kezdeményezem a Magyar Köztársaság legfőbb ügyészénél, hogy vizsgálja felül az ügy ténybeli és jogi összetevőit, és az alapos gyanú megállapítása esetén rendelje el a nyomozást.

Budapest, 2000. március 9.

Dr. Polt Péter