OBH 4828/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó : dr. Garamvári Miklós

A vizsgálat megindítása

A panaszos Hivatalomhoz intézett beadványában a Pénzügyminisztérium eljárását sérelmezte.  Panaszában előadta, hogy 1998. szeptember 1-jén felügyeleti intézkedés iránti kérelemmel fordult a pénzügyminiszterhez. A válasz és az érdemi intézkedés elmaradása miatt 1998. november 18-án panasszal élt, és állítása szerint Hivatalomhoz fordulásának időpontjáig sem panaszára, sem az azt megelőző beadványára nem kapott érdemi választ.

Az ügyben a vizsgálatot 1999. október 20-án megindítottam. A vizsgálat megindításával egyidejűleg megkerestem a pénzügyminisztert, tekintettel arra, hogy a panaszos által rendelkezésemre bocsátott információk alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság fennállására engedtek következtetni.

Az érintett alkotmányos jog

Eljárásom során a következő alkotmányos jogokat vizsgáltam az üggyel kapcsolatban:

1. A Magyar Köztársaság Alkotmányának 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

2. Az Alkotmány 57. § (5) bekezdése szerint a Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.

A vizsgálat megállapításai

Az általam kért és a Pénzügyminisztérium Jogi és Koordinációs Főosztálya által lefolytatott belső vizsgálat eredménye alapján megállapítható, hogy a minisztérium központi számítógépes iktatóprogramjának adatai rögzítik annak tényét, hogy a panaszos 1998. augusztus 31-én, majd 1998. november 16-án ismételten felügyeleti intézkedés iránti kérelmet terjesztett be a pénzügyminiszternek. A vizsgálat megállapította azt is, hogy adminisztrációs hiba folytán a panaszos beadványai elvesztek, így azokat érdemben megválaszolni a minisztériumnak nem volt lehetősége.

A 72/1995.(XII.15) AB határozat szerint: " Az államigazgatási eljárást szabályozó törvények nem biztosítanak sem jogorvoslati lehetőséget, sem más hatékony jogi eszközt – még a kérelemre indult eljárásokban sem – az ügyfélnek arra, hogy a közigazgatási határozat meghozatalát – a jogszabályokban előírt elintézési határidő huzamos idejű elmulasztása okán – kikényszeríthesse.

Nincs alanyi joga a kérelmezőnek arra, hogy a közigazgatás hallgatása esetén ügyének eldöntése érdekében valamilyen jogorvoslattal élhessen. A döntés hiánya miatt nem nyújthat be fellebbezést, s nem kérhet bírósági felülvizsgálatot sem. Ezen jogorvoslati eszközök igénybevételét ugyanis a törvények – kiemelten az Áe. 62., 71. és 72. §-ai – csak a már meghozott határozat megtámadása céljából teszik lehetővé.

A közigazgatási szerv kártérítési felelősségének bírósági megállapításából eredő fenyegetettsége ugyan valamelyest a határozat túlzott késedelem nélküli kiadására ösztönöz, de nem általánosan. A kár megtérítésére irányuló követelés ugyanis legfeljebb a mulasztás következményeként keletkezett kár utólagos igénylésére nyújt lehetőséget, magának a jogellenes helyzetnek a megszüntetésére nem.

A közigazgatási eljárásban az ügyintézési határidők betartásának garanciális jelentősége van. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében meghatározott jogállam fogalmának egyik feltétlen ismérve a jogbiztonság. A jogbiztonságnak viszont elengedhetetlen követelménye, hogy a jogalkalmazói magatartás – adott esetben: az államigazgatás és az önkormányzat döntési feladat- és hatáskörébe tartozó ügy törvényi szabályozás szerinti elintézésének időtartama – előre kiszámítható legyen. 

Az ügyfél közigazgatási határozathozatalra vonatkozó joga nem tehető függővé attól, hogy a közigazgatási szerv milyen időpontban hajlandó dönteni a hatáskörébe utalt ügyben. A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon. 

(...) Akár kérelemre, akár hivatalból indul tehát az eljárás, a közigazgatási határozat előírt időben történő kiadása jogos magán- és – közvetlenül vagy közvetve – közérdeket szolgál."

Mindezekre hivatkozva megállapítottam, hogy a pénzügyminisztérium eljárása visszásságot okozott az általam vizsgált alkotmányos joggal összefüggésben, figyelemmel a panaszos törvényes érdekeire is.

A mulasztásban megnyilvánuló alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság orvoslása érdekében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló, 1993. évi LIX. tv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem, hogy a panaszos beadványát a pénzügyminiszter soron kívül vizsgálja ki. Felkérem továbbá, hogy a hasonló jellegű jogsérelmek jövőbeni elkerülése érdekében fokozottan gondoskodjék hivatalában a törvényben rögzített ügyintézési határidő és eljárási rend betartásáról.  

Budapest, 2000. január 24.

Gönczöl Katalin