OBH 3646/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panaszos sérelmezte, hogy a Vám- és Pénzügyőrség Heves Megyei Nyomozó Hivatala 1996. október 30-án lefoglalta családja két gépkocsiját és azokat, többszöri panasza ellenére nem adták vissza. Tartalmazta a beadvány azt is, hogy további egy gépkocsijukat sem kapták vissza az ügyben folyó büntetőeljárás miatt. 
	Külön kifogásolta a panaszos, hogy a gépkocsik lefoglalásának megszüntetésére irányuló kérelmeit az ügyészség is elutasította, a harmadik gépkocsival pedig nem  foglalkoztak. 
	A panasz alapján felmerült a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz és a tulajdonhoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért vizsgálatot rendeltem el. Ennek során vizsgálatra kértem a vám- és pénzügyőrség országos parancsnokát, továbbá a fővárosi főügyészt.

Érintett alkotmányos jogok
•	A tulajdonhoz való jog (Alk. 13. § /1/ bek.).
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.).

A vizsgálat megállapításai
1.	A vám- és pénzügyőrség országos parancsnoka arról tájékoztatott, hogy a Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Nyomozó Hivatala - az 1. számú Vámhivatal feljelentése alapján - nyomozást folytatott egy Bt. beltagja ellen csempészet bűntette miatt. A nyomozás elrendelésének alapja az volt, hogy alapos gyanú merült fel arra, hogy az eljárásban gyanúsítottá nyilvánított személy - a Bt. nevében - valótlan adatokat tartalmazó apportlista felhasználásával személygépkocsik tárgyi apportként való vámkezelését kérte a belföldi forgalom számára. A vámkezeléshez mellékelt apportlistákon azonban hamisított cégbírósági érkeztető bélyegzőlenyomat volt, a Fővárosi Bíróságon mint Cégbíróságon az  apportjegyzék nem szerepelt. Az országba jogsértő módon behozott járművek egy részét a gyanúsított végül magánszemélyeknek értékesítette.
	A büntetőeljárás során az eljárás tárgyát képező gépkocsiknak - mint a bűncselekmény tárgyi bizonyítási eszközeinek - a felkutatása  és a lefoglalása folyamatos volt. Így került sor a panaszos családjától is kettő - egy Volkswagen és egy Opel Kadett típusú - személygépkocsi lefoglalására. A lefoglalást - megkeresés útján - a Vám- és Pénzügyőrség Heves Megyei Nyomozó Hivatala foganatosította 1996. október 30-án. A lefoglaláskor a panaszos nem élt jogorvoslattal. Később azonban több alkalommal, különböző fórumokon (Köztársasági Elnök, Miniszterelnöki Hivatal, Belügyminisztérium, Igazságügyi Minisztérium, VPOP, Budapesti X.-XVII. kerületi Ügyészség) kifogásolta a gépkocsik lefoglalását. Ezeket a beadványokat - mivel azok elbírálására hatáskörrel nem rendelkező szervek, a panaszos egyidejű tájékoztatása mellett, a beadványokat áttették az illetékes hatóságokhoz - a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.) vonatkozó előírásai alapján indítványnak vagy kérelemnek minősítve bírálta el az eljárást folytató nyomozó hatóság vagy az illetékes ügyészség. A lefoglalás megszüntetésére három esetben tett indítványt a panaszos. Azokat a Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Nyomozó Hivatala - 1997. január 23-án, 1998. október 6-án és 1999. január 4-én - elutasította azzal az indokkal, hogy a panaszostól, valamint a családjától lefoglalt gépkocsik bűncselekmény tárgyi bizonyítékai és tulajdonjoguk sem tisztázott. A panaszos egy esetben az ügyészségtől kérte a két gépkocsi lefoglalásának megszüntetését, valamint az ő és hozzátartozói részére való kiadását. Ez utóbbi beadványában hivatkozott egy harmadik gépkocsira is, de annak adatait nem közölte. A Budapesti X., és XVII. kerületi Ügyészség az 1998. március 26-án kelt, B. X. 1445/1997/2-IV. számú határozatában a panaszos kérelmét elutasította. Az ügyészi szerv rámutatott arra, hogy a csempészet miatt indult eljárásban a nyomozó hatóság által a panaszostól és családjától lefoglalt két gépkocsi a csempészet tárgya, a bűncselekmény tárgyi bizonyítéka. A Be. 101. § (1) bek. a) és b) pontjai szerint pedig "a hatóság lefoglalja azt a dolgot, amely tárgyi bizonyítási eszköz, illetve ... a törvény értelmében elkobozható." A határozat tartalmazta továbbá, hogy a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (Btk.) 314. § (3) bek. azt is kimondja, hogy csempészet esetén el kell kobozni azokat az anyagi javakat, azt az árut, amelyre a bűncselekményt elkövetik. A Btk. hivatkozott szakasza ugyan lehetőséget ad az elkobzás mellőzésére olyankor, ha az érintett anyagi javak, áruk, nem az elkövető tulajdonát képezik és az elkobzás a tulajdonosra méltánytalan hátrányt jelentene. E lehetőség mérlegelése azonban - miként az elkobzás alkalmazásával kapcsolatos minden kérdés - a bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik. Végül az ügyész határozatában tájékoztatta a panaszost, hogy ő és hozzátartozói - polgári peres úton - kártérítési igénnyel léphetnek fel a gépkocsikat értékesítő Bt-vel szemben. A határozat szerint a panaszos beadványában említett harmadik gépkocsira a kérelem elbírálása nem terjedhetett ki, mivel azonosító adatok nem álltak az ügyészség rendelkezésére.
	Az országos parancsnoki tájékoztató tartalmazta továbbá, hogy a panaszost a nyomozás során tanúként kihallgatták. Kihallgatásakor elmondta, hogy a lefoglalt gépkocsikat - a hivatkozott Bt. képviselőjével egyeztetve - két leánya vásárolta külföldön. A vásárlásról szóló iratokon a Bt. neve szerepelt.
	Az országos parancsnok tájékoztatójában kitért a Legfelsőbb Bíróság Büntető Kollégiumának 415/1998. számú határozatára is, amely kimondja, hogy "A terhelt által a vámszervek megtévesztésével behozott és a vámjogi szabályok értelmében nem vámkezelhető, négy évesnél idősebb gyártású személygépkocsi elkobzásának van helye: ilyen esetben a vámárúnak a tulajdonos részére méltányosságból való kiadására és elkobzás alá eső érték megfizetésére kötelezésére nem kerülhet sor." Erre, valamint arra is tekintettel, hogy a panaszos által kiadni kért gépkocsik az országba való behozatalukkor több mint négy évesek voltak, végül arra is figyelemmel, hogy az illetékes ügyészi szerv szintén elutasította a panaszos kérelmét, a vám- és pénzügyőrség országos parancsnoka úgy foglalt állást, hogy a Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Nyomozó Hivatalának - az egységes jogalkalmazási gyakorlat érdekében - nem állt módjában a gépkocsik lefoglalásának megszüntetése és azok kiadása.
	Az országos parancsnok által rendelkezésemre bocsátott iratokból megállapítottam azt is, hogy az ügyben nyomozást folytató nyomozó hivatal 1999. május 17-én befejezte a nyomozást és a nyomozati iratokat vádemelési javaslattal megküldte a Budapesti X., és XVII. kerületi Ügyészségnek. Az ügyészi szerv 1999. szeptember 15-én vádiratot nyújtott be az ügyben a Pesti Központi Kerületi Bírósághoz.

2.	A fővárosi főügyésznek címzett megkeresésemre a főügyész helyettese válaszolt. Tájékoztatójában - a vám- és pénzügyőrség országos parancsnokához hasonlóan - utalt arra, hogy a panaszban érintett gépkocsikat az a Bt. hozta be az országba, melynek vezetője ellen a Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Nyomozó Hivatala 1996. január 19-én csempészet alapos gyanúja miatt nyomozást rendelt el. A gyanúsítás szerint a Bt. vezetője mintegy 150 db külföldről behozott nagy értékű személygépkocsival kapcsolatban a vámhatóság előtt valótlan tartalmú nyilatkozatot tett, illetve a járművek egy részét a vámellenőrzés alól elvonta. Az ügyben a Vám- és Pénzügyőrség több nyomozó hivatala is eljárt. Végül az ügyeket a Fővárosi Nyomozó Hivatalnál egyesítették. Ez utóbbi nyomozó szerv megkeresésére foglalt le két gépkocsit a Vám- és Pénzügyőrség Heves Megyei Nyomozó Hivatala a panaszostól, mint egyéb érdekelttől. A panaszost a lefoglalással összefüggésben 1996. október 31-én kihallgatták tanúként. Tanúvallomásában csak a lefoglalást elrendelő határozatban írt és a nyomozati iratokban elhelyezett bűnjeljegyzéken feltüntetett két gépkocsi lefoglalásának körülményeiről és azok beszerzéséről nyilatkozott. Tőle, vagy gyermekeitől lefoglalt harmadik gépkocsit nem említett. A fővárosi főügyész helyettes az iratok áttanulmányozását követően megállapította, hogy a panaszostól és családjától két - egy Volkswagen Golf típusú, E-01683 és egy Opel Kadett típusú, E-38783 forgalmi rendszámú - gépkocsit foglaltak le. Ezen kívül mást - így további, vagyis egy harmadik gépkocsit és a kocsikban más ingóságot - nem foglalt le a nyomozó hatóság. 
	A főügyész helyettesi tájékoztató szerint a panaszos 1997. október 6-i keltezésű beadványában kérte a Budapesti X., és XVII. kerületi Ügyészségtől a gépkocsik lefoglalásának megszüntetését. Az ügyészség a panaszos kérelmét - az ügyben elrendelt pótnyomozással egyidőben - 1998. március 26-án kelt, B. X. 1445/1997/2-IV. számú határozatával bírálta el. Ez a határozat a már hivatkozott típusú és forgalmi rendszámú két gépkocsiról rendelkezett. Azok kiadását az ügyészség elutasította. A helyettes főügyész megállapítása szerint a panaszos az 1997. október 6-i keltezésű kérelmében említette először azt, hogy egy harmadik gépkocsi kiadását is kéri. A kerületi ügyészség által hozott határozat ugyan utal a harmadik gépkocsira, de tekintettel arra, hogy az ügyben közel 150 gépkocsi adatai szerepeltek, a harmadik gépkocsi azonosító adatai hiányában a panaszos erre vonatkozó kérelmét nem lehetett érdemben elbírálni. A szóban forgó határozatot a panaszos - a tértivevény tanúsága szerint - 1998. április 16-án vette át. Panasszal ellene nem élt. Ezekre figyelemmel a főügyész helyettese alaptalannak találta a panaszos azon sérelmét, hogy a harmadik gépkocsival kapcsolatban az ügyészség nem döntött.

3.	 A megkeresett szervek vezetőinek tájékoztatását elfogadtam. A tájékoztatások és mellékletei, valamint a panaszos által rendelkezésemre bocsátott iratokból megállapítottam, hogy a panaszos beadványaira, kérelmeire az általa megkeresett szervek válaszoltak akkor is, ha nem tartozott hatáskörükbe a döntés. Ez utóbbi esetekben az áttételről értesítették a panaszost. Ezért ezzel összefüggésben nem érte alkotmányos joggal kapcsolatos sérelem a panaszost. 
	Megállapítottam azt is, hogy a panasszal érintett gépkocsikat az országba behozó Bt. vezetője ellen csempészet miatt indult büntetőeljárás időben valóban elhúzódott. Ez azonban önmagában nem alkalmas alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítására különösen akkor, ha figyelembevesszük, hogy az eljárás tárgyát képező, a vádirat szerint legalább 150 gépkocsi és tanú felkutatása, majd lefoglalása, illetve a tanúk kihallgatása, továbbá a pótnyomozás lefolytatása időigényes volt. Egyébként már több jelentésben (pl. OBH 6053/1998., OBH 4548/1999.) megállapítottam, hogy a nyomozás elhúzódása önmagában nem okoz alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, mivel adott körülmények között szükséges és megalapozott lehet a több hónapig tartó eljárás. Ezért a beadvány szóban forgó részében mellőztem a vizsgálatot.
	Nem állapítottam meg alkotmányos joggal összefüggő visszásságot a panaszban hivatkozott harmadik gépkocsira vonatkozó ügyészi döntéssel kapcsolatban sem, mivel a gépkocsi azonosító adatainak hiányában az ügyészség valóban nem hozhatott érdemi döntést. Ezen kívül az erről szóló 1998. március 26-án kelt határozat ellen a panaszos nem élt jogorvoslattal, vagyis annak tartalmát elfogadta.
	A hivatalunkhoz benyújtott panasszal összefüggésben szükségesnek tartom a fentebb már hivatkozott Be. azon szabályát idézni, mely így szól: "101. § (1) A hatóság lefoglalja azt a dolgot, amely a) tárgyi bizonyítási eszköz, b) a törvény értelmében elkobozható, vagy c) amelynek a birtoklása jogszabályba ütközik. (...)" A törvényben előírt esetekben tehát a lefoglalást foganatosítani kell, és az időbeli korlátozás nélkül fenntartható mindaddig, amíg arra az eljárás érdekében szükség van, igaz, mihelyt arra nincs szükség, a lefoglalást meg kell szüntetni (Be. 102. /1/ bek.). A törvény szabályozásáról általános jelleggel elmondható - és ezt már több OBH jelentés tartalmazza (pl. OBH 3863/1998.) -, hogy hátrányos helyzetbe hozza a lefoglalás elszenvedőjét - aki nem feltétlenül a bűncselekmény terheltje -, mivel általa ellenőrizhetetlen, és akár korlátlan ideig fennálló körülményektől teszi függővé a kényszerintézkedés tartamát. A lefoglalás szükségességének időbeni korlátozása, illetve a nyomozó hatóságtól független hatóság általi rendszeres időközönként történő felülvizsgálata iránt korábban az országgyűlési biztos általános helyettese ajánlást tett az igazságügyi miniszternek (OBH 3981/1996. számú ügy), aki az ajánlást nem fogadta el. A helyettes biztos az OBH 6853/1997. számú ügyben is foglalkozott a büntetőeljárás során foganatosított lefoglalással. Megállapította, hogy a törvény rendelkezése - amely az egyébként kizárólagos bírói hatáskörbe tartozó tulajdoni kérdések eldöntésére kötelezi a nyomozó hatóságot - nem aggálytalan, adott esetben pedig a tulajdonhoz való alkotmányos joggal összefüggésben visszássághoz vezet. Ennek orvoslása érdekében tett ajánlást az érintettek ugyancsak elutasították. Mivel a jelen panaszban szereplő gépkocsikat a panasz előterjesztőjétől foglalták le, de ő azt bűncselekmény gyanúsítottjától vette át, nem zárható ki, hogy vélt vagy valós tulajdonjoga visszásságként értékelhető sérelmet szenvedett. Ebben a vonatkozásban azonban vizsgálatomat nem folytattam, mivel a visszásság orvoslására nem rendelkezem további eszközökkel. A panasz ezen részének további vizsgálatát azért is mellőztem, mert a vádirat benyújtása időpontjában - vagyis 1999. szeptember 15-én - az ügy bírói szakba került, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 29. §. (1) bekezdés f) pontja szerint pedig nem tartozik az országgyűlési biztos hatáskörébe a bíróságok tevékenységének vizsgálata, illetve ilyen vizsgálat kezdeményezése. 
	Fontosnak tartom idézni a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.) 117. § (1) bekezdését is, ami úgy rendelkezik, hogy: " Átruházással - ha a törvény kivételt nem tesz - csak a dolog tulajdonosától lehet a tulajdonjogot megszerezni.". A terhelttől történő vásárlás esetén - aki nem tekinthető tulajdonosnak - a vevő jóhiszeműsége ellenére sem válhat a dolog tulajdonosává. A panaszos és családja -  a rendelkezésemre álló adatok szerint - a lefoglalt gépkocsit nem kereskedelmi forgalomban vásárolta, ezért az ügyben a Ptk. 118. § (1) bekezdése sem alkalmazható. Ez utóbbi törvényhely szerint: "Kereskedelmi forgalomban eladott dolgon a jóhiszemű vevő akkor is tulajdonjogot szerez, ha a kereskedő nem volt tulajdonos."
	A panaszos teljes körű tájékoztatása érdekében szükségesnek tartom megjegyezni azt is, hogy az országgyűlési biztos nem büntetőügyben eljáró hatóság, nincs lehetősége arra, hogy meghatározza, illetve felülbírálja, hogy a nyomozó hatóság milyen bizonyítási eszköz igénybevételével - konkrét esetben lefoglalással vagy annak mellőzésével - állapítsa meg a tényállást, illetve hogyan szerezzen érvényt a Be 5. § (1) bekezdése szerinti azon büntető-eljárásbeli alapelvnek, ami így szól: "A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették." Ezt annak érzékeltetése céljából tartom fontosnak, hogy a panasz kivizsgálásának eredményét nem befolyásolta az a körülmény, hogy hivatalunkban 1999. augusztus 2-án iktatott beadvány kivizsgálása most történt meg. 
	Figyelemmel arra, hogy az ügyben az Obtv-ben megjelölt és az országgyűlési biztos fellépését lehetővé tevő alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg, a vizsgálatot ajánlás nélkül fejeztem be.

Budapest, 2001. április 14.

Gönczöl Katalin