OBH 3277/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Kiss László

Az eljárás megindítása:
	A panaszos azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert fiát - véleménye szerint alaptalanul - rablás gyanúja miatt letartóztatták. A panasz alapján  az 1993. évi LIX. tv. 17. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendeltem el.

Érintett alkotmányos jogok:
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.). 
•	Személyes szabadsághoz való jog (Alk. 55. § (1) bek.)

Alkalmazott jogszabályok:
•	1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
(2) Az eljárásban részt vevő személyek az e törvényben meghatározott esetekben és módon kötelesek és jogosultak a bizonyításban közreműködni.
(3) A büntetőeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el.
61. § (3) A bizonyítás eszközeinek nincs előre meghatározott bizonyító ereje.
(4) A kétséget kizáróan nem bizonyított tényt a terhelt terhére értékelni nem lehet.
92. § (1) Szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény miatt a terhelt előzetes letartóztatásának akkor lehet helye, ha
a) megszökött, a hatóság elől elrejtőzött, illetőleg a bűncselekmény súlyossága folytán vagy egyéb okból a szökésétől vagy az elrejtőzésétől lehet tartani,
95. § (4) Ha az előzetes letartóztatás, illetőleg az ideiglenes kényszergyógykezelés megszüntetése iránti ismételt kérelem nem tartalmaz új körülményt, a bíróság a határozat hozatalát mellőzheti.

•	2/1999. (ÜK. 2.) LÜ utasítás a nyomozás törvényessége feletti felügyeletről és a nyomozás befejezése utáni ügyészi feladatokról
31. § (6) A nyomozó hatóságnak az előzetes letartóztatás megszüntetésére irányuló előterjesztésére az ügyész a letartóztatás indokoltságát megvizsgálja. Ha az előterjesztéssel egyetért, az előzetes letartóztatást megszünteti, ellenkező esetben határozathozatal nélkül tájékoztatja a nyomozó hatóságot az előzetes letartóztatás indokainak fennállásáról.
37. § A szabadlábra helyezésre irányuló kérelmet az ügyész megvizsgálja, amennyiben azt teljesíthetőnek tartja, intézkedik az előzetes letartóztatás megszüntetése iránt. Ellenkező esetben a kérelem elutasítását vagy a bírósági határozat hozatalának mellőzését célzó indítvánnyal a bíróságnak küldi meg.

Megállapított tényállás:
	A panaszos fiát - D.G. jobaházi lakost - a Veszprém Megyei Rendőrfőkapitányság rablás bűntettének alapos gyanúja miatt 1998. november 23-án őrizetbe vette, majd november 26-án előzetes letartóztatásba helyezték.
	A tényállás szerint D.G. 1997 májusában két társával Győrből Székesfehérvárra utazott, ahol az egyik társával üzleti elszámolási vitában lévő R.D.-t bántalmazták, majd gépkocsiját átkutatták. A kutatás során megtalált táskájából 1,6-1,8 millió forintot elvettek. Ezt követően R.D. albérleti szobáját is átkutatták és további pénzösszegeket követeltek tőle. Egyikük R.D. szájába pisztolyt nyomott a fenyegetés megerősítésére. 
	D.G. társai ellen a Veszprém Megyei Rendőrfőkapitányság 99/1997. bü. számon már korábban nyomozást folytatott különösen nagy kárt okozó csalás bűntette és más bűncselekmények miatt. Az ügyben tíz gyanúsított ellen emelt vádat a Tapolcai Városi Ügyészség, B 200/1999/36. sz. vádiratában, 1999. július 9-én. Két gyanúsított az eljárás során mindvégig szabadlábon védekezett, egy személyt az őrizetbe vétel törvényes határidejének lejárta után szabadon engedtek, a többi gyanúsított a bíróság rendelkezése alapján előzetes letartóztatásban maradt. D.G. az eljárás során tagadta bűnösségét. Előzetes letartóztatását a legfőbb ügyész indítványa alapján a Legfelsőbb Bíróság egy év után is fenntartotta. A Tapolcai Városi Bíróság D.G.-t első fokon elmarasztalta és szabadságvesztés büntetésre ítélte.

A vizsgálat megállapításai:
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz akkor lehet fordulni, ha a beadványt tevőt - megítélése szerint - valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata, illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az országgyűlési biztos - mivel az Obtv. hatásköri rendelkezései szerint a bíróságok nem tartoznak a hatóságok közé - a bíróság eljárását nem vizsgálhatja és határozatait nem bírálhatja felül. 
	D.G. letartóztatását 1998. november 26-án a bíróság rendelte el. A bíróságnak a kényszerintézkedésre vonatkozó határozata ellen a Be. jogorvoslati lehetőséget biztosít. D.G., illetve meghatalmazott védője a kényszerintézkedés ellen nem éltek panasszal. 
	Az Alkotmánybíróság 66/1991. (XII. 21.) AB határozata meghatározó jelentőségű értelmezését adta az Alkotmány 55. § (1) bekezdésének. Az Alkotmánybíróság megállapította: a személyes szabadság alkotmányos alapjogát törvény - a büntető jogszabály - az Alkotmány megengedő rendelkezése folytán korlátozhatja. Az egyes korlátozó rendelkezések azonban csak akkor fogadhatók el alkotmányszerűnek, ha az általuk elérni kívánt és alkotmányosan elismert célhoz képest a korlátozás szükségszerű és arányos (ABH 1991, 342, 347).
	Az Alkotmánybíróság e felfogása megfelel az Európai Emberi Jogi Egyezmény 5. Cikk 1. a) pontjával kapcsolatos strasbourgi gyakorlatnak is. Az 5. cikk 1. a) pontja szerint szabadságától senkit nem lehet megfosztani, kivéve a törvényben meghatározott eljárás útján,  az illetékes bíróság által hozott határozat alapján. Kétségtelen, hogy elsősorban a követelmény "formai" elemei érvényesülnek: amennyiben a terhelt fogva tartása jogszerűen, megfelelő bíróság által hozott és jogerőre emelkedett határozaton alapul, úgy a strasbourgi szervek - függetlenül a hazai bíróság esetleges tévedéseitől a jogkérdésekben - az ilyen fogva tartást mindig törvényesnek minősítik. Az Emberi Jogok Európai Bizottságának álláspontja szerint az Egyezmény 5. cikke 1. pontjának rendelkezései ugyanis nem a bírósági határozatok törvényességét, hanem a fogva tartás törvényes eljárás alapján megengedhető eseteit hivatottak szabályozni.
	Mindezekre tekintettel - figyelembe véve azt is, hogy D.G. a jogorvoslati lehetőségével nem élt - az előzetes letartóztatás elrendelése, illetve annak több ízben történt meghosszabbítása nem sértette az eljárás alá vont személy alkotmányos jogait.
	A bűncselekmény gyanújával kapcsolatos adatok mérlegelését a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény 5. § (1) bekezdése a nyomozó hatóságok, illetve az ügyészség, vádemelés esetén pedig a bíróság hatáskörébe utalja, minthogy a tényállás tisztázását az eljáró hatóságok feladatává teszi. Az országgyűlési biztos nem nyomozó hatóság. Ennek megfelelően az országgyűlési biztos nem mérlegelheti a nyomozás során felmerült bizonyítékokat. Csak azt állapíthatja meg, hogy a hatóság a jogszabályoknak, végső soron az Alkotmánynak megfelelően járt-e el, a hatóságok intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása okozott-e alkotmányos visszásságot.
	A panaszos a vádirat elkészültével egyidőben fordult az országgyűlési biztoshoz. Beadványában nem jelölt meg olyan konkrét adatokat vagy információkat, amelyek az eljárás addigi szakaszában alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságra utaltak volna. A törvényes keretek között folytatott büntetőeljárás során - a hatóságokkal való kapcsolatba kerülés időpontjától kezdődően - D.G. megfelelő jogi védelemmel rendelkezett. A panaszos véleményével szemben D.G. ügyében nem csak az általa elfogultnak vélt helyi szervek, hanem - a nyomozás adatainak mérlegelése alapján - a legfőbb ügyészség és a Legfelsőbb Bíróság is állást foglalt. 
	A fentiek alapján a panasz ügyében alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot nem állapítottam meg, ezért a vizsgálatot lezárom.

Budapest, 2001. március 14.

Gönczöl Katalin