OBH 3147/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Szécsi Mária

Az eljárás megindítása

A panaszos a Comenius Kiadó Kft ügyvezető igazgatója 1999. június 29-én azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert a művelődési és közoktatási miniszter még 1996-ban, majd 1997-ben elutasító határozatot hozott négy olyan könyv tankönyvvé nyilvánítása ügyében, amelyet a kiadó kezdeményezett. E döntéseket sérelmesnek tartotta, mert a döntésben, bírálatban résztvevők a konkurens kiadó munkatársai voltak. Az ezen a címen benyújtott panaszát azonban nem tekintette a Művelődési és Közoktatási Minisztérium, majd később az Oktatási Minisztérium fellebbezésnek, illetőleg az elutasító határozat nem jelölte meg, hova fordulhat jogorvoslatért. Az 1998-ban kapott miniszteri válaszlevél ellenére a könyvek tekintetében nem folytatták le a rendkívüli eljárást, pedig annak feltételét teljesítette. Az eljárás mellőzésére magyarázatot nem kapott.

A panasz alapján vizsgálatot indítottam a jogbiztonság és a jogorvoslathoz való jog (Alkotmány 2. § (1) és 57. § (5) bekezdés) sérelmének lehetősége miatt. 

A vizsgálathoz az oktatási miniszter, kérésemre tájékoztatást adott a sérelmezett eljárásról. 

Megállapított tényállás

A panaszos által kifogásolt elutasító határozatok 1996. és 1997. évben születtek. Azok rendelkező része kimondta: "Jelen határozat ellen az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény 64. § alapján fellebbezésnek helye nincs." A bírósági felülvizsgálat lehetőségéről a határozat nem tájékoztatott. 

A panaszos a döntések ellen több szervezetnél panasszal élt, de bírósághoz keresetet nem nyújtott be. 1998 januárjában, februárjában a minisztérium főosztályvezetője, a Tankönyv- és Taneszköziroda vezetője levélben hívta fel a panaszost, hogy az az évi eljárásra nyújtsa be a szakértői vélemények alapján javított könyveket. A kiadó ezt 1998. június 12-én megtette, de csak részben, mivel a könyvekhez nem csatolta be a szükséges mellékleteket (kiadói, szerzői nyilatkozatok, lektori jelentések, a felhasználásban érintett iskolák nyilatkozata, az eljárási díj befizetését igazoló csekk vagy átutalás másolata), bár ezt a tankönyvvé nyilvánításról szóló 5/1998. (II.18.) MKM rendelet 3. § (2) bekezdés d) pontja egyértelműen rögzíti. A hiányok pótlására többször is eredménytelenül hívták fel a kiadót. A panaszos 1998. augusztus 31-i levelére a miniszter azt válaszolta, hogy ha a kiadó az 1997. évi eljárásra be nem fizetett díjat pótlólag befizeti, akkor engedélyezi, hogy "rendkívüli eljárás keretében újra kezdeményezze könyveinek tankönyvvé nyilvánítási eljárását. A rendkívüli eljárás új eljárásnak minősül, ezért teljesen független az Ön által kifogásolt előző eljárástól."

A kiadó azonban a sürgető felszólítás ellenére a hiányok közül csak az 1997. évi tankönyvvé nyilvánítási eljárás díját fizette be pótlólag, október végén, így 1998. október 15-én lezáruló tankönyvvé nyilvánítási eljárásban már nem tudták figyelembe venni az adott könyveket.

A Tankönyv- és Taneszköziroda az 1999. évi tankönyvvé nyilvánítási eljárásba a könyveket - figyelemmel a miniszter 1998. szeptemberi levelére - bevonta, bár a kiadó az 5/1998. (II.18.) MKM rendeletben előírt feltételeket nem teljesítette. 

A panaszos által tett összeférhetetlenségi kifogást nem tartották megalapozottnak, ezért a miniszter a korábbi elutasító határozatot nem vonta vissza. Ugyanakkor az 1998. évi tankönyvvé nyilvánítástól kezdve minden, a folyamatban résztvevő szakértőtől, referenstől ún. "összeférhetetlenségi nyilatkozatot" kérnek, ennek hiányában a bírálatát, szakvéleményét el sem fogadják. Erről a panaszost tájékoztatták.

A tankönyvvé nyilvánításról hozott határozatok a minisztérium közlése szerint 1998 óta már mindig tartalmazzák a bírósági felülvizsgálatra vonatkozó tájékoztatást.

A vizsgálat során figyelembe vett jogszabályok 

Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény.
A tankönyvvé nyilvánítás, a tankönyvtámogatás, valamint az iskolai tankönyvellátás rendjéről szóló 1/1994. (II.3.) MKM rendelet, majd az ennek helyébe lévő 5/1998. (II.18.) MKM rendelet. 

A vizsgálat megállapításai

1)	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 17. § (4) bekezdése alapján az országgyűlési biztoshoz a jogerős határozat közlésétől számított egy éven belül lehet fordulni. Az 1996. és 1997. évi határozatok ügyében a vizsgálatot mégis azért folytattam le, hogy megállapítsam: a tankönyvvé nyilvánításról hozott határozatok általában helyesen tartalmazzák-e a jogorvoslatról szóló tájékoztatást. 

Megállapítottam, hogy a panaszos esetében jogszabályt sértett a hatóság azzal, hogy a tájékoztatást - az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény (Áe.) 43. § (1) bek. b) pontjának rendelkezése ellenére - elmulasztotta. Ez a jogbiztonság követelményével és a jogorvoslathoz való joggal összefüggésben visszásságot okozott. Ezen belül akadályozta az elfogult személy eljárásban való részvételének elbírálását is. (Erre ugyanis a jogorvoslat, ez esetben a peres eljárás keretében lett volna mód.)

Tekintettel azonban arra, hogy az alkotmányos állampolgári jogokkal kapcsolatos sérelem veszélye az adott ügyfajtában az óta kialakított általános gyakorlat alapján nem állapítható meg, ajánlást nem teszek. 

2)	Vizsgáltam azt, hogy a panaszos miniszterhez írt 1998. évi beadványa nyomán kapott-e megfelelő választ, megtették-e a jogszerű intézkedést. A miniszteri válasz kitért arra, hogy a korábbi határozatokat nem vonja vissza (tehát nem fogadta el az összeférhetetlenségi kifogást), továbbá azt is közölte: még lehetőség van az új minősítési eljárásra. Ezzel a beadványra érdemi választ adott. A hatóság hallgatása miatt az állampolgári jogok sérelme ezért nem állapítható meg.

Budapest, 1999. október 31.

Gönczöl Katalin