OBH 2396/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Kiss László

Az eljárás megindítása:
	A panaszos azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert testvérét - véleménye szerint alaptalanul és egészségi állapotának romlása ellenére - bírósági szakban lévő büntetőeljárás során letartóztatták. A panasz alapján  az 1993. évi LIX. tv. 17. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendeltem el.
 
Érintett alkotmányos jogok:
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve (Alk. 2. § /1/ bek.). 
•	Személyes szabadsághoz való jog (Alk. 55. § (1) bek.)

Alkalmazott jogszabályok:
•	1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
92. § (1) Szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény miatt a terhelt előzetes letartóztatásának akkor lehet helye, ha
a) megszökött, a hatóság elől elrejtőzött, illetőleg a bűncselekmény súlyossága folytán vagy egyéb okból a szökésétől vagy az elrejtőzésétől lehet tartani,
95. § (4) Ha az előzetes letartóztatás, illetőleg az ideiglenes kényszergyógykezelés megszüntetése iránti ismételt kérelem nem tartalmaz új körülményt, a bíróság a határozat hozatalát mellőzheti.

•	2/1999. (ÜK. 2.) LÜ utasítás a nyomozás törvényessége feletti felügyeletről és a nyomozás befejezése utáni ügyészi feladatokról
37. § A szabadlábra helyezésre irányuló kérelmet az ügyész megvizsgálja, amennyiben azt teljesíthetőnek tartja, intézkedik az előzetes letartóztatás megszüntetése iránt. Ellenkező esetben a kérelem elutasítását vagy a bírósági határozat hozatalának mellőzését célzó indítvánnyal a bíróságnak küldi meg.

Megállapított tényállás:
	A panaszos testvére - L.G., korábban külföldön élő magyar állampolgár - előzetes letartóztatását a Pesti Központi Kerületi Bíróság rendelte el 1999. január 8-án. Az 1992. óta tartó és 1997. óta bírói szakban lévő büntetőeljárás üzletszerűen, folytatólagosan, jelentős értékű vámárúra elkövetett csempészet gyanúja miatt folyt. L.G. az ügyben másodrendű vádlottként szerepelt. Az ügy nyomozati szakaszában, 1997. januártól-októberig előzetes letartóztatásban volt, ezt követően szabadlábra helyezték. 1998. szeptember 16-án és november 27-én a tárgyalásokon nem jelent meg, a tartózkodási helyére címzett idézéseket nem vette át. Előzetes letartóztatását a szökés, elrejtőzés veszélye miatt rendelte el a bíróság.
	L.G.-t 1999. január 2-án a háziorvos javaslatára a Nyírő Gyula Kórház pszichiátriai osztályára szállították. Személyi iratokkal nem rendelkezett, nevét kérdezve következetesen Jézus Krisztusnak mondta magát. A kórházból 1999. január 7-én önkényesen eltávozott. Ugyanezen a napon a korábban kijelölt lakóhelyéről előállították és letartóztatták. A letartóztatás elleni panaszát a másodfokon eljáró Fővárosi Bíróság részletesen indokolt végzésével elutasította. L.G.-t 1999. május 22-én az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetbe szállították, ahol 1999. május 24-én meghalt.

A vizsgálat megállapításai:
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz akkor lehet fordulni, ha a beadványt tevőt - megítélése szerint - valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata, illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az országgyűlési biztos - mivel az Obtv. hatásköri rendelkezései szerint a bíróságok nem tartoznak a hatóságok közé - a bíróság eljárását, ennélfogva az előzetes letartóztatás indokoltságát nem vizsgálhatja, a bíróság határozatait nem bírálhatja felül.
	L.G. letartóztatását a bíróság rendelte el. A bíróságnak a kényszerintézkedésre vonatkozó határozata ellen a Be. jogorvoslati lehetőséget biztosít. L.G., illetve meghatalmazott védője a kényszerintézkedés ellen panasszal éltek, azt a hatáskörrel rendelkező bíróság megvizsgálta és elutasította.
	Az Alkotmánybíróság 66/1991. (XII. 21.) AB határozatában megállapította: a személyes szabadság alkotmányos alapjogát törvény - a büntető jogszabály - az Alkotmány megengedő rendelkezése folytán korlátozhatja. Az egyes korlátozó rendelkezések azonban csak akkor fogadhatók el alkotmányszerűnek, ha az általuk elérni kívánt és alkotmányosan elismert célhoz képest a korlátozás szükségszerű és arányos (ABH 1991, 342, 347).
	Az Alkotmánybíróság e felfogása megfelel az Európai Emberi Jogi Egyezmény 5. Cikk 1. a) pontjával kapcsolatos strasbourgi gyakorlatnak is. Az 5. cikk 1. a) pontja szerint szabadságától senkit nem lehet megfosztani, kivéve a törvényben meghatározott eljárás útján,  az illetékes bíróság által hozott határozat alapján. Amennyiben a terhelt fogva tartása jogszerűen, megfelelő bíróság által hozott és jogerőre emelkedett határozaton alapul, úgy az alkotmányos jogot nem sért.
	A panaszos a beadványában nem jelölt meg olyan konkrét adatokat vagy információkat, amelyek az öccse ellen folytatott eljárás bármelyik szakaszával összefüggésben alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságra utaltak volna. A törvényes keretek között folytatott büntetőeljárás során - a hatóságokkal való kapcsolatba kerülés időpontjától kezdődően - L.G. megfelelő jogi védelemmel rendelkezett. Mindezekre tekintettel  az előzetes letartóztatás elrendelése nem sértette az eljárás alá vont személy alkotmányos jogait és nem akadályozta a fogvatartása alatti gyógykezelését sem.
	A fentiek alapján a panasz ügyében alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot nem állapítottam meg, ezért a vizsgálatot lezárom.

Budapest, 2001. április 10.

Gönczöl Katalin