OBH 1675/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: Dr. Szécsi Mária

Az eljárás megindítása

A panaszos nagyapja 1945. július 12-én 97,35 q búzát szállított a szovjet jóvátételre, de annak ellenértékét sem ő, sem örökösei nem kapták meg. Az állami szervek leveleikre érdemben nem intézkedtek, ezért kérte a panaszos az országgyűlési biztos segítségét.

A panasszal érintett ügy - hasonlóan több más ilyen ügyhöz - összefügg az állampolgár alkotmányos jogaival (jogbiztonsághoz, tulajdonhoz, örökléshez, a nemzetközi és a belső jog összhangjához való jog), ezért vizsgálatot indítottam.

Megállapított tényállás

A panaszos időközben elhunyt édesapja még 1992-ben írt levelet - amihez csatolta a búza átadásával kapcsolatos követelésre vonatkozó eredeti hivatalos iratot - kártalanítás ügyében a pénzügyminiszterhez, akitől, illetve a Minisztérium Jogi Főosztályától azt a választ kapta, hogy a Párizsi Békeszerződés (1947: XVIII. tv.) 32. cikkelye alapján kérése teljesítésére egyelőre nincs lehetőség, mert a szükséges jogszabályt nem alkották meg, a Magyar Államot terhelő kártérítések rendezésére folyamatosan kerülhet sor. Hasonló tartalmú válaszleveleket kapott a panaszos nagyapja az Országgyűlés elnökétől, a Miniszterelnöki Hivataltól 1990-ben, 1991-ben, maga a panaszos pedig az Igazságügyi Minisztériumtól 1999-ben. 

A vizsgálat megállapításai

1)	A Pénzügyminisztérium közigazgatási államtitkára megkeresésemre a következőket közölte:

A panaszos nagyapja követelésének rendezésére a német megszállás megszűnése és az 1946. évi augusztus 31. napja között áruszállításból és munkateljesítésből keletkezett egyes állami tartozások és követelések bejelentéséről szóló 1910/1947. (II.17.) ME rendelet rendelkezései voltak az irányadók.

A hivatkozott ME rendelet 1. §-ában 1947. szeptember 31. napjáig meghatározott bejelentési kötelezettség, - melyet utóbb a 3140/1948. (III.17.) Korm. rendelet 1948. július 31. napjáig meghosszabbított - mindazokra kiterjedt, akiknek az állammal, továbbá a rendeletben felsorolt üzemekkel, vállalatokkal szemben a német megszállás megszűnése után, de 1946. július 28. napja előtt történt áruszállításból vagy más magánjogi jogcímen teljesített szolgáltatásból - ideértve az 1945. évi V. tc-be iktatott fegyverszüneti egyezményben meghatározott teljesítéseket is - addig még el nem számolt követelése állt fenn. Ezen rendelkezés tehát nemcsak a jóvátételi, hanem az egyéb állami, vállalati követelésekre is vonatkozott. 

A bejelentést a PM rendeletben meghatározott formában és módon annál a hatóságnál (szervnél) kellett benyújtani, amely a követelés alapjául szolgáló szállításra megrendelést adott. A rendelkezésre álló iratokból vélelmezhetően a bejelentés Kunhegyes község elöljáróságánál a panaszos nagyapja benyújtotta. A hivatkozott ME rendelet 4. §-a (1) bekezdése szerint a megrendelő köteles volt a bejelentés átvételéről igazolást kiadni és azokat összesítve a főfelügyeletet ellátó miniszterhez - adott időben a községeknek belügyminiszterhez - felterjeszteni, és azt a miniszter az Anyag és Árhivatal megállapításai alapján költségvetési tételenként csoportosítva a tartozások és követelések összesítésével mint adatot a pénzügyminiszterrel közölni.

A hivatkozott ME rendelet 5. §-a értelmében minden hatóság és hivatal, illetve az ME rendelet 1. §-ában felsorolt üzem és vállalat is köteles volt 1947. szeptember 30. napjáig a vele jogviszonyban lévő vállalkozóval (vállalattal) szemben fennálló addig még el nem számolt követelését bejelenteni.

Az említett iratok a Pénzügyminisztériumban nem lelhetők fel, mert az időmúlásra figyelemmel kiselejtezésre, illetve a Levéltárnak átadásra kerültek. A Magyar Országos Levéltár munkakapcsolat keretében adott tájékoztatása szerint személyre szóló korábbi bejelentéseket nem őriznek. Az ME rendelet 7. §-a kimondta, hogy a bejelentett követelések kiegyenlítését a minisztérium külön rendelettel fogja szabályozni. Ez a rendelet valószínűsíthetően nem jelent meg, mert a következő évek joganyagában nem szerepel. Ezért vélelmezhető, hogy az 1910/1947. (II.10.) ME rendelet 7. §-án alapuló jogszabályi rendelkezés nem történt meg. 

A konkrét és hasonló követelések jogalapját a Párizsi Békeszerződésről szóló 1947. évi XVIII. Tc. 32. §-ának (2) bekezdése képezi. E szerint "A Magyar Kormány hozzájárul ahhoz, hogy magyar pénznemben méltányos kárpótlást nyújtson azoknak a személyeknek, akik igénybevétel következtében anyagot, vagy szolgálatokat bocsátottak a Szövetséges vagy Társult hatalmak Magyarországon lévő haderőinek rendelkezésére ...". A Békeszerződés hivatkozott cikkével összhangban van a panaszos édesapjához intézett 3213/1992. PM számú levélben kifejtett álláspont.

A fentieken kívül tájékoztatott a pénzügyminisztériumi levél arról is, hogy az ilyen jellegű, a PM-hez érkezett panaszok számából az látszik, nem volt általános a jóvátételre kötelezően szállított termények kifizetésének elmaradása.

2)	Az országgyűlési biztos és általános helyettese évek óta sürgeti az állam által kötött nemzetközi szerződésekkel okozott károk (ideértve a II. világháborút követő lakosságcserék vagyonjogi vonzatait is) kárpótlására vonatkozó törvény megalkotását figyelemmel a hozzájuk érkező nagyszámú panaszra. A Kormány jogalkotási programja szerint ez a törvényjavaslat ez év első felében az Országgyűlés elé kerül. Ez azonban várhatóan csak a Párizsi Békeszerződés 29. cikk. 3. pontjában meghatározott károkról fog rendelkezni, a 32. cikk 2. pontjáról nem. További akadályt jelenthet a panasz orvoslásában, hogy az Alkotmánybíróság 37/1996. (IX.7.) AB határozata - amely az előbb említett jogalkotás elmaradását alkotmányellenesnek minősítette - kimondja, hogy a kártalanítás módjára ez esetben is irányadók az Alkotmánybíróság több korábbi határozatában kifejezésre juttatott szempontok. Ez egyebek között azt jelenti, hogy nem alkotmányellenes, ha a kárpótlás csak részleges, és az nem terjed ki minden vagyoni sérelemre. Az eddigi kárpótlási törvények ingókról külön nem rendelkeznek (csak a nemesfém letéti tárgyakról). Mindezek alapján elfogadható a Pénzügyminisztérium azon érvelése, hogy a búza ellenértéke az két kárpótlási törvény (1991: XXV., 1992: XXIV. tv.) rendelkezései közé nem illeszthetők be. Ugyanakkor az már visszásságot okozhat - a jogegyenlőség alkotmányos elvének sérelme miatt - a tulajdonhoz (örökléshez) való joggal összefüggésben, ha a Párizsi Békeszerződés jóvátételre vonatkozó egyik cikke alapján okozott kár kárpótlására megszületik a szükséges jogszabály, a másik cikk alapján kárt szenvedett esetére azonban nem. Ez csak akkor nem jelent visszásságot, ha a megkülönböztetésnek tárgyilagos mérlegelés szerint ésszerű indokai vannak. A jogalkotás során szükséges megállapítani, hogy a beterjesztés előtt álló törvénytervezet hatálya alá tartozó ügyek és a jelen panaszban foglalt ügy között van-e ilyen különbség. Ha nincs, akkor a törvényhozónak a jogszabályban lehetővé kell tennie - a PM ismerete szerint csekély számú - ilyen jogalapú (Békeszerződés 32. cikk) kérelem elbírálását is. A Pénzügyminisztérium levelében maga is közli: egyetért azzal, hogy az ilyen jellegű követelések is rendezést igényelnek.

Ajánlás

A hátrányos megkülönböztetést tiltó rendelkezést (Alk. 70/A. § (1) bek.) megsértve a tulajdonhoz (örökléshez) való joggal (13. § (1) bek.), továbbá a nemzetközi és a belső jog összhangjához való joggal (Alk. 7. § (1) bek.)  összefüggésben létrejövő, az állampolgár alkotmányos jogait érintő visszásság megelőzésére felkérem a jogszabályelőkészítés tárgya szerint illetékes külügyminisztert és pénzügyminisztert, szíveskedjék intézkedni az iránt, hogy a folyamatban levő jogalkotás terjedjen ki a panaszos ügyének rendezésére is (Párizsi Békeszerződés 32. cikk), vagy ha ez nem lehetséges, akkor meghatározott időn belül más módon valósuljon meg a rendezés jogi lehetősége.

Kérem a külügyminiszter és a pénzügyminiszter urat, hogy az 1993. évi LIX. törvény 25. §-a alapján állásfoglalásáról, intézkedéséről szíveskedjék tájékoztatni. 

Budapest, 2000. február  14.

Dr. Polt Péter