OBH 1343/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: Dr. Kántor Ferenc

Az eljárás megindítása

Panaszos az Országgyűlési Biztosok Hivatalához intézett beadványában sérelmezte személyi kárpótlási kérelme intézése során az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatal (OKKH) eljárását, továbbá azt, hogy az OKKH jogutódja, a Központi Kárrendezési Iroda (KKI) panaszos kérelmének helyt adó határozatában az "egyösszegű kárpótlás" mértékét nem az 1992. évi XXXII. törvény (Tv.) 2. § (1) bekezdésében meghatározott - hanem a Tv.-t módosító 1997. évi XXIX. törvény (Tvn.) 14. § (7) bekezdésében hivatkozott különtörvénnyel megállapított (1998. évi XC. törvény 58. § (1) bekezdés) összeg figyelembevételével hozta meg. 

Mivel a rendelkezésemre álló adatok alapján a jogbiztonság (Alkotmány 2. § (1) bekezdés), valamint a tulajdonhoz való jog (Alkotmány 13. § (1) bekezdés) megsértésére lehetett következtetni, az ügyben vizsgálatot rendeltem el. 

Tájékoztatás és az iratok megküldése céljából megkerestem a KKI főigazgatóját, valamint rövid úton a KKI Csongrád Megyei Kárrendezési Irodájának igazgatóját, s panaszos jogi képviselőjét is.

Megállapított tényállás

A rendelkezésemre álló iratok és a kapott tájékoztatás alapján a következő tényállást állapítottam meg:

Panaszos kárpótlás iránti kérelmet terjesztett elő OKKH-nál 1992. május 31. napján, arra hivatkozva, hogy férje, az ellene folytatott büntetőeljárás során vesztette életét 1954. október 30. napján. 

A Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága Bf. V. 826/1997/2. számú végzésének indokolásában az is rögzítésre került egyebek mellett, hogy "A Kárpótlási Hivatal 1994. február 25-én kelt határozatával a kérelmet elutasította. A kérelmező a határozattal szemben a Fővárosi Bírósághoz, mint közigazgatási bírósághoz, keresettel élt. A Fővárosi Bíróság az 1992. évi  XXXII. törvény 14. § c) pontjára hivatkozással az iratokat a Fővárosi Bíróság Katonai Tanácsához küldte meg. A Fővárosi Bíróság Katonai Tanácsa bizonyítási eljárás lefolytatása után a KB.VIII. 681/1996. számú, 1997. február 13-án kelt végzésével a kérelem ügyében elutasító döntést hozott. Mivel a bizonyítékok értékelése alapján arra a következtetésre jutott, hogy ..." panaszos férjének "... halála bekövetkezésével kapcsolatban nem volt megállapítható a magyar hatóság szándékos közreműködése." Panaszos jogi képviselője útján "... fellebbezést jelentett be, a végzés megváltoztatása érdekében." 

"A Katonai Főügyészség a Bf. IX. 91/1997. számú átiratában a fellebbezést alaposnak találva, indítványozta az iratok tartalma alapján a tényállás kiegészítését és annak megállapítását, hogy ..." panaszos férje "... halálát kétséget kizáróan a magyar hatóság szándékos közreműködése eredményezte. A fellebbezés és a Katonai Főügyészség indítványa alapos." Hivatkozott végzésével a Legfelsőbb Bíróság, a Fővárosi Bíróság Katonai Tanácsa KB. VIII. 681/1996. számú végzését megváltoztatta, s megállapította, hogy panaszos férje halála bekövetkezésének kétséget kizáró oka az eljáró magyar hatóság szándékos közreműködése volt.

A Legfelsőbb Bíróság 1997. május 15. napján kelt végzésében foglalt döntésről az OKKH-t panaszos jogi képviselője 1997. július 22. napján, majd szeptember 23. napján is tájékoztatta, sürgetve panaszos kérelmének elbírálását. E sürgetések eredménytelennek bizonyultak, ezért 1997. október 28. napján panaszos ismételten sürgető levelet küldött az OKKH elnökének, melyhez fénymásolatban csatolta a Legfelsőbb Bíróságnak a már hivatkozott végzését is. 

OKKH elnöke 1997. november 10-én kelt levelében panaszos jogi képviselőjét egyebek mellett arról tájékoztatta, "A beterjesztett közigazgatási iratokat a Fővárosi Bíróság az 1997. szeptember 2-án kelt 8.K.3529/1994. számú átiratával küldte vissza a hivatalnak, azonban ezen iratok között a Legfelsőbb Bíróság 1997. május 15-én kelt Bf.V. 826/1997/2. számú végzése nem volt megtalálható, így annak tartalmát ez ideig csak az Ön által a levele mellékleteként megküldött végzésből ismerjük.

Miután a Legfelsőbb Bíróság - az 1992. évi XXXII. törvény 14. § c) pontja alapján - a Be. 356. §-ában szabályozott eljárásban azt állapította meg, hogy "... panaszos férje" minden kétséget kizáróan az eljáró magyar hatóság szándékos közreműködése folytán vesztette életét, így most már özvegye és gyermekei jogosultak az egyösszegű kárpótlásra. Egyúttal intézkedtem, hogy ügyükben az elsők között hozzák meg a kárpótlási határozatot.

Sajnos ennél többet tenni most nem tudok, mivel a személyi kárpótlási törvény idei módosítása miatt, mind az újonnan érkezett, mind pedig a folyamatban lévő életelvesztéses ügyekben egyaránt, a hivatalnak a határozathozatalra előreláthatólag csak decembertől lesz lehetősége."

Panaszos kárpótlás iránti kérelmét a KKI 1999. június 28-án kelt 5203654/5-1999. számú határozatával bírálta el. KKI említett határozatában panaszos kérelmének helyt adott és a kárpótlás összegét a Tvn. 14. § (7) bekezdésében foglaltak szerint a már hivatkozott különtörvényben rögzített "egyösszegű kárpótlás" (30 000 Ft) 1/2 részében állapította meg. KKI határozatát panaszos 1999. VII. 9. napján vette át, s a határozat - jogorvoslat híján - jogerőre emelkedett. 

A jogszabályi háttér és a vizsgálat megállapításai

A vizsgálat rögzíti, hogy panaszos kárpótlási ügyében több bírósági határozat is született a tényállásban megjelöltek szerint. Ugyanakkor a vizsgálat azt is megállapítja, hogy az országgyűlési biztos hatásköre az 1993. évi LIX. törvény 29. § (1) bekezdés f) pontja szerint a bíróságokra nem terjed ki. Ennek megfelelően a bíróságok említett határozatai e vizsgálat tárgyát nem képezik, a vizsgálat azonban azokra hivatkozik. 

A Tv. 2. § (1) bekezdése és annak b) pontja úgy szól, hogy "Egy összegű,          1 000 000 forint kárpótlás jár az élet elvesztéséért, ha
b) a sérelmet elszenvedő a büntetőeljárás vagy a büntetőügyben hozott ítélet végrehajtása során olyan módon vesztette életét, hogy a halál bekövetkezésének kétséget kizáró oka az eljáró magyar hatóság szándékos közreműködése volt."

A Tv. 14. § c) pontja azt rendeli, hogy: "E törvény alapján benyújtott kárpótlási kérelmek elbírálására az 1991. évi XXV. törvény 10-12. §-ában foglaltak az irányadók a következő eltérésekkel:
c) ha a 2. § (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott sérelem bekövetkezésének a körülményeit okirattal kétséget kizáróan nem lehet bizonyítani, az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatal az iratokat a további eljárás végett az illetékes bíróságnak küldi meg; a bíróság a Be. 356. §-ában foglalt szabályok szerinti eljárás lefolytatása után dönt; a bírósági eljárás jogerős befejezéséig az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatal az eljárását felfüggeszti."

Az OKKH elnöke a hivatkozott törvényhely szerinti megkeresést elrendelte, mert panaszos kérelmében megjelölt sérelem bizonyításához  a becsatolt okiratokkal kétséget kizáróan nem lehetett bizonyítani a sérelem bekövetkezésének panaszos által megjelölt körülményeit.

A bizonyítási eljárás lefolytatását OKKH 1993. március 3-án kelt megkeresésével kezdeményezte, azonban a Fővárosi Bíróság Katonai Tanácsa - mint a Legfelsőbb Bíróság hivatkozott végzésében olvasható - 1997. II. 13-án kelt végzésével elutasító döntést hozott, mivelhogy megítélése szerint nem volt megállapítható panaszos férje halála bekövetkezésével kapcsolatban a magyar hatóság szándékos közreműködése. E döntés megváltoztatását kérte panaszos jogi képviselője, mely döntést a Legfelsőbb Bíróság 1997. május 15-én kelt végzésével megváltoztatta, ugyanakkor megállapította, hogy panaszos "férje halála bekövetkezésének kétséget kizáró oka az eljáró magyar hatóság szándékos közreműködése volt". 

A bíróság előtt folyó bizonyítási eljárásban félként az OKKH nem vett részt. Az említett végzést panaszos jogi képviselője 1997. november 28-án kelt leveléhez csatolva küldte meg az OKKH-nak. 

Időközben azonban a Tv.-nek a Tvn.-el való módosítására került sor. Az 1999. VI. 7. napjától hatályos Tvn. 1. §-a - a Tv. 2. § (1) bekezdésének első fordulatát úgy módosította, hogy "... Egyösszegű kárpótlás jár az élet elvesztéséért, ha"

A Tvn. 1. § (2) bekezdése pedig úgy szól, hogy "A kárpótlás összegéről, a kifizetés rendjéről, határidejéről, ütemezéséről külön törvény rendelkezik."

A Tvn. 14. § (1) bekezdése azt rendeli, hogy "E törvény a kihirdetését követő 30. napon lép hatályba, rendelkezéseit a folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell." A törvény idézett rendelkezése hatályba lépésének napja 1997. VI. 7. 

A Tvn. 14. § (7) bekezdése szerint: "A Tv. 2. §-ának (2) bekezdésében említett törvényre vonatkozó javaslatot a Kormánynak a kárpótlási igény bejelentésére szolgáló határidő [7. § (2) bekezdés] elteltét követő 12 hónapon belül kell az Országgyűlés elé terjesztenie."

Tekintettel arra, hogy az OKKH panaszos kárpótlási ügyében az előtte folyó eljárást csak a már hivatkozott (bíróság által lefolytatott) bizonyítási eljárás befejezésének eredményét rögzítő döntés ismeretében - 1997. november 28. napját követően - folytathatta, s merthogy az említett időpontban panaszos ügye az OKKH előtt folyamatban lévő ügy volt, ezért a kárpótlás összegét a már hivatkozott Tvn. 14. § (1) bekezdés rendelkezéseinek figyelembevételével a Tvn. 1. § (2) bekezdésében hivatkozott jogszabály rendelkezései szerint megállapított összegnek megfelelően kellett meghatároznia. 

Minthogy az OKKH-nak, illetve jogutódjának a KKI-nak, az előtte folyamatban lévő ügyben - s a leírtak szerint ilyen ügy volt panaszos ügye is - 1997. VI. 7. napjától már a különtörvénnyel megállapított "egyösszegű kárpótlás" hányadrészében kifejezett kárpótlásról szóló határozatot kellett hoznia. Ezért a KKI nem sértette meg a hivatkozott jogszabályokat amikor panaszos kérelmének helyt adó határozatot hozott, s akkor sem, amikor annak összegét a már hivatkozott különtörvényben megállapított "egyösszegű kárpótlás" mértékének 1/2 részében állapította meg. 

A Tv. azonban - a 14. §-ában, annak a)-c) pontjaiban megjelölt eltérésekkel - az 1991. évi XXV. törvény (Kpt.) 10-12. §-ában foglalt rendelkezések alkalmazását írja elő az eljárás során. A Kpt. irányadó 12. § (5) bekezdés a) pontja azt rendeli: "A hivatal az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény szabályai szerint jár el, azzal az eltéréssel, hogy:
a) az ügyintézési határidő a kérelem benyújtásától számított hat hónap, amelyet a hivatal vezetője egy ízben legfeljebb három hónappal meghosszabbíthat."

Az előbbiekből pedig az következik, hogy az OKKH-nak (1998. április 1. napjától jogutódjának) panaszos részére a kárpótlást megállapító határozatát, a már többször hivatkozott legfelsőbb bírósági végzésnek a hozzá való megérkezését - 1997. október 28. napját - követő 6 hónapon belül, 1998. április 28. napjáig kellett volna meghoznia. OKKH (illetve jogutódja) e kötelezettségének megszegésével a törvényben rögzített ügyintézési határidőt több mint egy évvel túllépte, mely a jogbiztonság (Alkotmány 2. § (1) bekezdés) megsértéséhez vezetett. Ugyanakkor ez az eljárás sértette panaszos tulajdonhoz való jogát (Alkotmány 13. § (1) bekezdés) is, mely a felhívott alkotmányos jogokkal összefüggésben visszásságot idézett elő. 

Tekintettel arra, hogy a megjelölt alkotmányos jogokkal összefüggésben előidézett visszásságot a KKI megszüntette azáltal, hogy panaszos részére 1999. VII. 9-én kelt határozatával a hatályos jogszabályokban rögzítettekkel egyező összegű kárpótlást megállapító határozatot hozott, ezért az ügyben ajánlást nem teszek. 
Jelentésem egy példányának megküldésével panaszost, valamint a KKI főigazgatóját is tájékoztattam. 

Budapest, 1999. október 14.

Dr. Polt Péter