Jelentés az OBH 754/1999. számú ügyben
Előadó: dr. Borza Bea

A vizsgálat megindulása

Panaszos és felesége azzal a kéréssel fordult az Országgyűlés Biztosok Hivatalához, hogy az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettese folytasson vizsgálatot fiúk halála körülményeinek feltárása érdekében. Panaszosok beadványukban részletesen beszámoltak a fiúkon elvégzett nyitott szívműtét előzményeiről, majd a műtét - általuk ismert - kimeneteléről.

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. §-ának (1) valamint 17. §-ának (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam, mert felmerült az Alkotmányban rögzített a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog sérelmének gyanúja.

A pontos tényállás megismerése érdekében megkerestem a Budapesti Orvosi Kamara Etikai Bizottsága elnökét és kértem, hogy az Obtv. 18.§ (2) bekezdése alapján tájékoztasson arról, hogy a Magyar Orvosi Kamara által E/58/48/97. szám alatt meghozott másodfokú határozatában az elsőfokon eljárt Budapesti Orvosi Kamara számára visszaadott ügyben - a megismételt eljárás során - született-e, és, ha igen milyen eredménnyel határozat?

A megállapított tényállás

A panaszosok által előadottak és benyújtott iratok, valamint a Budapesti Orvosi Kamara Etikai Bizottságának elnöke által rendelkezésemre bocsátott dokumentumok alapján a következő tényállást állapítottam meg.

Panaszosok fiát 1996. novemberében - 33 éves korában - a SOTE Ér- és Szívsebészeti Klinikáján, a kéthegyű szívbillentyű elváltozása miatt szívműtétet hajtottak végre, majd néhány óra múlva reoperálták. A reoperációt követően 36 órával a fiatalember meghalt. Beadványukban panaszosok kifogásolták a beteg műtétéi indikációját, valamint hogy a kórház dolgozói figyelmen kívül hagyták a beteg jogokat, és többszöri kérésük ellenére számukra nem engedték, hogy fiúkat megnézzék, mellyel az ő kegyeleti joguk is sérelmet szenvedett. 

Ezt követően a panaszosok a Magyar Orvosi Kamara Etikai Bizottságához fordultak kérve egyfelől annak vizsgálatát, hogy a műtét kiterjesztéséhez nem volt lehetőség sem a beteg, sem a közvetlen hozzátartozó véleményének közlésére, másfelől az elvégzett műtét után, a közreműködő orvosok munkája, és a megfigyelés szakmai színvonala - álláspontjuk szerint - hozzájárult a beteg halálához. 1997 júliusában a panaszosok rendőrségi feljelentést is tettek a BRFK Rendkívüli Haláleseti Alosztályán.

A lefolytatott vizsgálatok során a Budapesti Orvosi Kamara III. sz. Etikai Bizottsága elsőfokon hozott határozatában a kezelőorvos tekintetében etikai vétséget nem állapított meg, így őt felmentette. Ugyanakkor mivel az eljárás tartama alatt a bizottság arról értesült, hogy a panaszos a műtétet végző intézet ellen bírósági eljárást kezdeményezett, az etikai vizsgálat folytatását az intézmény többi dolgozójával szemben felfüggesztette. A fellebbezést követően - az elmúlt év őszén - másodfokon eljárt Országos Etikai Bizottság az elsőfokú határozat végrehajtását felfüggesztette és az ügyet ismételt eljárásra - főként szakmai kérdések megfelelő fórum által való véleményezésének beszerzésére - visszaadta az elsőfokú hatóságnak.

A BRFK Nyomozó Főosztálya által meghozott másodfokú határozat - a lefolytatott államigazgatási eljárásokat követően - ez év júniusában született meg, mely hasonlóan az elsőfokú határozat tartalmához ugyancsak nem állapított meg szakmai mulasztást, illetve továbbra sem merült fel olyan tény, adat, vagy körülmény, mely a halálesettel okozati összefüggésbe hozható bűncselekmény gyanúját vetné fel. A határozat indokolása tartalmazza az Egészségügyi Tudományos Tanács Igazságügyi Bizottsága által rögzítetteket, mely szerint az ügyben korábban készült igazságügyi orvosszakértői vélemények megalapozottak, panaszosok fia megbetegedésének kórismézésével, a műtéti javallattal, a műtét végzésével, majd a postoperatív kezeléssel kapcsolatban gondatlanság, mulasztás vagy az orvosi foglalkozás szabályainak megsértése nem állapítható meg.

A Budapesti Orvosi Kamara III. számú Etikai Bizottsága ezt követően folyó év szeptemberi ülésén ismételten áttekinti az ügy etikai vonatkozásait.

Az ügy jogszabályi háttere

1972. évi II. törvény
az egészségügyről, egységes szerkezetben a végrehajtásáról szóló 16/1972. (IV. 29.) MT rendelettel
(a panasz keletkezésekor hatályos szöveg)

43. § (1). A gyógyító-megelőző tevékenység körében az orvosi vizsgálatnak a beteg minden panaszára és a vizsgálat során észlelt minden kóros tünetre ki kell terjednie. A beteget az adott lehetőségek között az orvostudomány mindenkori állásának, a beteg egyéni adottságainak, valamint betegsége szakának megfelelő gyógykezelésben kell részesíteni. Az orvosnak és a fogorvosnak (a továbbiakban: orvos) a legcélravezetőbb vizsgálati módszereket, gyógymódokat és gyógyító eszközöket kell alkalmaznia.
(2) Az orvosnak a legnagyobb gondossággal és körültekintéssel meg kell tennie mindazokat az intézkedéseket, amelyek a betegségek megelőzéséhez, a beteg életének megmentéséhez, gyógyulásához, munkaképességének helyreállításához szükségesek. Az orvos az általa gyógyíthatatlannak vélt beteget is a legnagyobb gondossággal köteles gyógykezelni.
(3) Az orvos gyógyító-megelőző tevékenységében a tudományosan elfogadott vizsgálati eljárásokat, gyógymódokat és gyógyító eszközöket - a fennálló jogszabályok korlátai között  - maga választja meg. Az orvos felelős a beteg vizsgálata és gyógykezelése, egészségének védelme érdekében tett intézkedéseiért, illetőleg a szükséges intézkedések elmulasztásáért.

47. § (1) Műtétet - a 44. §-ban foglalt rendelkezések figyelembevételével - az orvostudomány mindenkori állása szerint indokolt esetben, a korszerű orvostudománynak megfelelő módon szabad végezni. Jogszabály meghatározott műtétek végzését megtilthatja vagy külön feltételhez kötheti. (...)
(2) Kizárólag fekvőbeteg intézetben szabad elvégezni azt a műtétet, amelynek elvégzéséhez szükséges feltételeket csak ott lehet biztosítani, és amelynek elvégzése után a beteg fekvőbeteg intézeti gyógykezelésre szorul. Ez a rendelkezés nem vonatkozik arra az esetre, ha közvetlen életveszély áll fenn és az más módon nem hárítható el.
(3) Az orvos műtétet csak a beteg - akaratnyilvánításra képtelen állapotban levő, továbbá kiskorú vagy cselekvőképtelen, illetőleg korlátozottan cselekvőképes nagykorú beteg esetében hozzátartozója - előzetes felvilágosítása és hozzájárulása után hajthat végre. A hozzájárulást megadottnak kell tekinteni, ha a beteg (hozzátartozó) nem tesz észrevételt.
(4) A (2) bekezdésben említett műtét elvégzéséhez a beteg (hozzátartozó) írásbeli hozzájárulása szükséges. A közvetlen életveszély elhárításához szükséges műtét elvégzéséhez, valamint a műtét közben szükségessé váló további műtéti beavatkozáshoz a beteg (hozzátartozó) hozzájárulása nem szükséges.

1997. évi CLIV. törvény 
az egészségügyről
(1998. július 1-től hatályos szöveg)

 17. § (1) A beteg beavatkozásokba történő beleegyezését vélelmezni kell, ha a beteg egészségi állapota következtében beleegyező nyilatkozat megtételére nem képes, és
a) a 6. § ( ) bekezdés a) pontja szerinti személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna;
b) invazív beavatkozások esetén akkor, ha a 16. § (1) bekezdés a) pontja vagy a 16. § (2) bekezdése szerinti személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna és a beavatkozás késedelmes elvégzése a beteg egészségi állapotának súlyos vagy maradandó károsodásához vezetne.
(2) A beteg beleegyezésére nincs szükség abban az esetben, ha az adott beavatkozás vagy intézkedés elmaradása
a) mások - ideértve a 24. hetet betöltött magzatot is - egészségét vagy testi épségét súlyosan veszélyezteti, továbbá
b) ha - a 20-?3. §-okra is figyelemmel - a beteg közvetlen életveszélyben van.

18. § (1) Amennyiben egy invazív beavatkozás során annak olyan kiterjesztése válik szükségessé, amely előre nem volt látható, az erre irányuló beleegyezés hiányában a beavatkozás kiterjesztése - a (2) bekezdés szerinti eset kivételével - csak akkor végezhető el, ha
a) azt sürgős szükség fennállása indokolja, vagy
b) ennek elmaradása a beteg számára aránytalanul súlyos terhet jelentene.

1994. évi XXVIlI. törvény
a Magyar Orvosi Kamaráról

2. § A Magyar Orvosi Kamara
c) orvosetikai szabályokat, etikai statutumot alkot, az e törvényben meghatározott esetekben az orvosokkal szemben etikai eljárást folytat le,

25. § A MOK etikai vétség gyanúja esetén etikai eljárást folytat le. E törvény alkalmazásában etikai vétség:
a) az orvosi foglalkozás szakmai szabályainak, valamint
b) a MOK etikai statútumában foglalt orvosetikai szabályoknak a vétkes megszegése.

26. § (1) A közalkalmazotti, közszolgálati jogviszonyban álló orvossal szemben felmerült, fegyelmi eljárás alapjául is szolgáló etikai vétség alapos gyanúja esetén a helyi kamara, illetőleg az etikai eljárást folytató kamarai szerv írásban kezdeményezi a munkáltatónál a fegyelmi eljárás lefolytatását.

27. § (1) A 26. § (1) bekezdésében meghatározott jogviszonyban nem álló kamarai tag orvosok esetében etikai ügyben első fokon a megyei kamara etikai bizottsága jár el.
(2) Az etikai eljárást etikai vétség alapos gyanúja esetén meg kell indítani, és az annak megindításától számított lehetőleg 30 napon belül le kell folytatni. Az etikai eljárás megindításáról az orvost - az eljárás megindításával egyidejűleg - írásban tájékoztatni kell.
(4) Ha az etikai vétségnek is minősülő ügyben büntető- vagy szabálysértési eljárás indult, az eljárás jogerős befejezésétől számított 3 hónapon belül az etikai eljárás akkor is megindítható, ha a (3) bekezdésben meghatározott határidő eltelt. A 3 hónapos határidő a jogerős határozat helyi kamarával történt közlésétől számít.

28. § (1) Az elsőfokú etikai bizottság az etikai felelősség tárgyában hozott döntését indokolt, írásbeli határozatba foglalja és megküldi az érintett orvosnak, illetőleg az etikai eljárás megindítását kezdeményezőnek.
(3) A másodfokú etikai bizottság a fellebbezés tárgyában írásbeli, indokolt határozatot hoz, és azt megküldi az érintett orvosnak, az etikai eljárást kezdeményezőnek, valamint az első fokon eljáró etikai bizottságnak. E határozatot lehetőleg a fellebbezés benyújtásától számított 30 napon belül kell meghozni.

Érintett alkotmányos jog

1949. évi XX. törvény
a Magyar Köztársaság Alkotmánya

54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.

70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, (...) valósítja meg.

A vizsgálat megállapítása

I.

Az egészségügy rendszerét, az egészségügyi ellátás minőségét érintő kérdések vizsgálata során az országgyűlési biztos és általános helyettese többször hivatkozott az Alkotmánybíróság e tárgyban hozott döntéseire, az alapjogi értelmezés gyakorlati aspektusaira. Ezzel összefüggésben a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való alkotmányos alapjog az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, mely a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet kell, hogy teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához és életviteléhez. E feltételeket konkretizálja egyebek között az Alkotmány 70/D. §-ának (2) bekezdésében írt rendelkezés, amely az állam kötelezettségévé teszi a megfelelő egészségügyi intézmények létesítését és az orvosi ellátás megszervezését. [56/1995(IX.15.) AB hat.]

Az országgyűlési biztos vizsgálatának lehetőségét célzó előzetes elemzés során, a panasz alapjául szolgált körülmények feltárása alkalmával arra kellett választ keresni, hogy a kizárólag orvosszakmai döntés, illetve az ezzel kapcsolatos eljárás - túl a szakma szabályain - megfelelt-e a hatályos jogszabályok követelményeinek, illetve nem sérti-e az alkotmányos jogokat.

A panaszosok által rendelkezésemre bocsátott dokumentumok alapján megállapítható, hogy gyermekük szívbetegségét az arra specializálódott egészségügyi intézmény diagnosztizálta, a szakmai döntésnek megfelelően a beteget a szükséges műtétre előjegyezte, a fent idézett - a panasz keletkezésekor hatályos - egészségügyi törvényben rendelt kötelezettségeinek a klinika orvosai eleget tettek. Azt azonban szakmai ismeretek, illetve hatáskör hiányában az országgyűlési biztos általános helyettese nem állapíthatja meg, hogy történt-e olyan mulasztás, mely egyenes következménye volt a beteg halálának. Amennyiben ez az okozati viszony felmerül, úgy az érintett az egészségügyi intézmény és/vagy az Orvosi Kamara előtt kezdeményezhet vizsgálatot.

A panasz alapjául szolgált eseményeket - az ügyben rendelkezésemre bocsátott dokumentumok tanúsága szerint - mind a kamara etikai bizottsága, mind pedig a nyomozóhatóság teljes egészében feltárta, az általuk végzett szakértői vizsgálatok szakmai tévedést, mulasztást nem igazoltak. Ugyanakkor továbbra is nyitva áll a lehetőség a bíróság előtti jogérvényesítésre, noha egyik említett szerv sem állapította meg sem az egészségügyi intézmény, sem pedig annak dolgozója felelősségét. Erre a továbbiakban a bíróságnak van hatásköre.

II.

Ami a betegjogok sérelmével kapcsolatos kifogásokat illeti, a felhívott, és 1996-ban hatályos egészségügyi törvény is kiemeli a beteg műtéthez való hozzájárulásának szükségességét. Ugyanakkor a folyamatban lévő beavatkozás elkerülhetetlen kiterjesztése esetén sem a beteg, sem pedig a hozzátartozó nyilatkozata nem volt feltétel. Tekintettel arra, hogy a műtéti indikáció a szakma szabályai szerint történt, a megfelelő tájékoztatás a beavatkozás előtt megtörtént, e vonatkozásban mulasztás nem terheli az egészségügyi szolgáltatót.

A kamara etikai bizottsága által folytatott eljárás elhúzódása a rendkívüli haláleseti ügyben folytatott nyomozás fellebbviteli szakának ugyancsak elhúzódása okán következett be, mely ez év nyarán tette lehetővé, hogy az etikai eljárás utolsó szakába léphessen. Ebből következően az ügy államigazgatási eljárást jelentő szakasza csak e bizonyítási eljárást követően tekinthető lezártnak.

Mindebből következően a - szükséges dokumentumokkal alátámasztott - klinikai eltátás körülményeiből sem a panaszosok, sem pedig elhunyt gyermekük tekintetében nem állapítható meg a felhívott alkotmányos emberi jogokkal összefüggésben felmerült olyan sérelem, vagy sérelem veszélye, mely megalapozná az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettese számára az alapjogi vizsgálat során történő visszásság megállapítását.

Budapest, 1999. szeptember 15.

Dr. Polt Péter