OBH 696/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panaszos a férje ellen indult nyomozással összefüggésben sérelmezte több vámhivatal eljárását.
	A beadvány szerint a bíróság elmarasztalta a panaszos férjét vámorgazdaság vétsége miatt, mert az általa vásárolt személygépkocsi vámkezelés nélkül - csempészet - útján került az országba. A bíróság elrendelte a gépkocsi kiadását, de azt a vámszervek nem hajtották végre, több vámhivatal illetékességének hiányát állapította meg. Végül az ügy visszakerült a tiszaújvárosi vámhivatalba, mely szerv különböző igazolások beszerzésére kötelezte a panaszos férjét.
	A panasz alapján - különös figyelemmel a panaszosnak és családjának a gépkocsi kiadásához való érdekére - felmerült a jogállamiság, illetve a jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz és tulajdonhoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért vizsgálatot rendeltem el. Annak során vizsgálatra kértem a vám- és pénzügyőrség országos parancsnokát és iratot kértem be a Vám- és Pénzügyőrség Észak-Magyarországi Regionális Parancsnokságától.

Érintett alkotmányos jogok
•	A tulajdonhoz való jog (Alk. 13. § /1/ bek.).
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.). 

A vizsgálat megállapításai
1.	A vám- és pénzügyőrség országos parancsnoka arról tájékoztatott, hogy a panaszos férje ellen a tiszaújvárosi vámhivatal, vámorgazdaság alapos gyanúja miatt, 1998. március 16-án feljelentést tett a Vám- és Pénzügyőrség Borsod-Abaúj-Zemplém Megyei Nyomozó Hivatalához. A büntetőügyben 1998. szeptember 23-án hozott végzésében a bíróság egy év időtartamra próbára bocsátotta a panaszos férjét, mint bűncselekmény elkövetőjét. Határozatában a bíróság megszüntette a VW Jetta típusu személygépkocsi lefoglalását és elrendelte a férj részére való kiadását. A végzés 1998. október 1-jén emelkedett jogerőre. A jogerős végzést a tiszaújvárosi vámhivatal 1998. október 6-án kapta meg és október 9-én értesítette a panaszos férjét, hogy rendezze a részére kiadni rendelt vámáru vámjogi sorsát. 
1998. november 3-án - a férj kérelmére - a vámhivatal igazolást adott ki a rendőrség részére arról, hogy a személygépkocsi ilyen minőségben nem vámkezelhető a belföldi forgalom számára, de ideiglenes hatósági jelzéssel külföldre kivihető. Ezt követően - 1998. november 30-án - a férj ellen eljáró bíróság értesítette a tiszaújvárosi vámhivatalt, hogy a panaszos férje a korábban lefoglalt gépkocsit alkatrészként kívánja hasznosítani, ezért döntött a bíróság - az elkobzás alá eső érték egyidejű megállapítása mellett - a lefoglalás megszüntetéséről és a gépkocsi kiadásáról. Ezen bírósági értesítés alapján a vámhivatal indítványozta a Vám- és Pénzügyőrség Borsod-Abaúj-Zemplém és Heves Megyei Parancsnokságának a vámárú továbbítását az eljárni jogosult vámhivatlhoz. Indítványát a vámhivatal arra alapozta, hogy a vámjogról, a vámeljárásról, valamint a vámigazgatásról szóló 1995. évi C. törvény végrehajtására kiadott 45/1996. (III. 25.) Korm. rendelet 69. § (1) bek. k) pontja, továbbá a 10/1996. (III. 25.) PM rendelet 2/a. számú mellékletének 11. pontja szerint - a jelen ügyben nem érintett kivételektől eltekintve - személygépkocsi és számozott fődarab alkatrész vámkezelésére nem rendelkezik illetékességgel. A megyei parancsnokság a tiszaújvárosi vámhivatal javaslatát elfogadta. Erről a panaszos férjét a tiszaújvárosi vámhivatal 1998. december 28-án tájékoztatta, egyben felhívta az árutovábbítási eljárás feltételeire.
	Az országos parancsnok megállapította azt is, hogy a panaszos - férje meghatalmazottjaként - 1999. január 13-án kérte a vámárú továbbítását - a budapesti 7. számú vámhivatalhoz. A kérést a tiszaújvárosi vámhivatal még aznap teljesítette. A vámárut a budapesti 7. számú vámhivatal 1999. január 14-én vette nyilvántartásba és ugyancsak e napon kérte a panaszos a gépkocsi belföldi forgalom számára való vámkezelését. A  kérelemhez csatolta a Fővárosi Közlekedési Felügyelet III. 719011/1. számú határozatát, mely szerint - az évjárat korlátozásra tekintettel - a lefoglalt gépkocsi gépjárműként való vámkezelését nem engedélyezték, de hozzájárultak a számozott fődarabok alkatrészként való vámkezeléséhez. A Felügyelet határozata tartalmazta továbbá az egyéb beszerzendő okmányok - így az alkatrészeket bontásra átvevő szervezet nyilatkozata, a hulladéknak minősülő alkatrészek behozatalához szükséges környezetvédelmi hatósági engedély - felsorolását. A budapesti 7. számú vámhivatal a vámkezelési kérelemnek nem tett eleget, mivel a szükséges szakhatósági engedélyeket a panaszos nem nyújtotta be. Ezért a már hivatkozott 1995. évi C. törvény 55. § (7) bekezdése alapján - hivatkozva a törvény 11. §-ában megfogalmazott törvényes zálogjogra - a vámhivatal a vámárut közvetlen felügyelet alá helyezte és betárolta a vámhivatal által üzemeltetett vámraktárba. A közvetlen vámfelügyeletet elrendelő VRN 1/17-1999. számú határozatban a vámhivatal felhívta a panaszos figyelmét arra, hogy a betárolt vámárút 15 napig díjmentesen tárolják, a betárolást követő 16. naptól azonban raktárdíjat kell fizetni. A raktárdíj mértékéről is szólt a határozat.
A 7. számú vámhivatal a panaszos által 1999. január 14-én előterjesztett gépkocsira vonatkozó vámkezelési kérelmét tartalmazó árunyilatkozatát 1999. január 21-én kelt 7641/1999. számú határozatában visszautasította azzal az indokkal, hogy a Fővárosi Közlekedési Felügyelet - a már hivatkozott határozatában - a vámáru gépkocsiként való vámkezelését nem engedélyezte. Ezen határozat ellen a panaszos fellebbezett. A fellebbezést elbíráló Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Parancsnoksága 1999. február 18-án kelt határozatában a 7. számú vámhivatal vámkezelési kérelmet tartalmazó árunyilatkozat visszautasításáról szóló határozatát megsemmisítette és az ügy iratait áttette az eljárás lefolytatására illetékes miskolci vámhivatalhoz. A fővárosi parancsnokság döntését azzal indokolta, hogy a jogellenesen forgalomba hozott vámáru után a vámteher kiszabására és beszedésére a határozatot hozó bíróság szerinti megyeszékhelyi vámhivatal az illetékes. Ezen határozatra tekintettel a Vám- és Pénzügyőrség Borsod-Abaúj-Zemplém Megyei Parancsnoksága 1999. március 4-én az alapeljárást kezdeményező tiszaújvárosi vámhivatalt utasította az eljárás lefolytatására, illetve annak mielőbbi lezárására.
	Az országos parancsnoki tájékoztató tartalmazta továbbá, hogy a tiszaújvárosi vámhivatal 1999. március 12-én kelt levelében értesítette a panaszos férjét, hogy a gépkocsi alkatrészként való vámkezeléséhez milyen feltételek és okmányok együttes megléte szükséges, egyben felkérte, hogy a beszerzett igazolásokkal - vámkezelés céljából - keresse meg hivatalukat. Erre a levélre a férj nem reagált. Ezért a vámhivatal 1999. október 11-én ismét felhívta a figyelmét, hogy folyamatban lévő vámügyének rendezése érdekében három napon belül jelenjen meg hatóságuknál. Erre a felszólításra 1999. október 18-án a férj benyújtotta a vámhivatalhoz az Észak-Magyarországi Környezetvédelmi Felügyelőségnek az alkatrészként történő vámkezelésre vonatkozó 3427/4-1999. számú engedélyét, amit a felügyelőség 1999. június 4-én adott ki. Vámkezelési indítványt azonban ekkor sem terjesztett elő a férj. Ezért az eljáró tiszaújvárosi vámhivatal 1999. október 26-án felhívta figyelmét, hogy a raktározott vámárú raktározási költsége elérte a vámáru értékét, ezért ha nyolc napon belül nem kezdeményezi a vámkezelést a gépkocsit a vámhivatal - jogszabályi felhatalmazás alapján - értékesítheti. Ezutóbbi levélre a panaszos 1999. november 5-i beadványában reagált. Abban értetlenségét fejezte ki az addigi vámhatósági intézkedésekkel kapcsolatban. A tiszaújvárosi vámhivatal 1999. november 15-én válaszolt a panaszosnak. Arról tájékoztatta, hogy a vámkezelésre hivataluk illetékes és újabb 30 napos határidőt adott arra, hogy a vámkezelés elvégzéséhez még szerezennek be igazolást egy hivatalos bontótól. Ezutóbbi feltétel benyújtását követően 2000. február 15-én kelt határozatában az eljáró vámhivatal a gépkocsi alkatrészként való vámkezelését teljesítette és - a kérelem benyújtásának időpontjában érvényes jogszabályok figyelembevételével kiszámított - vámteher megfizetését rendelte el. A kirótt vámteher összetevői voltak: vám, környezetvédelmi termékdíj, fogyasztási adó és ÁFA. A határozat ellen sem a panaszos, sem férje nem fellebbezett. A vámterhet 2000. március 30-án a kötelezett megfizette a Vám- és Pénzügyőrség Észak-Magyarországi Regionális Parancsnoksága Vámbevételi számlájára. Ekkor be is fejeződött az eljárás.

2.	A vám- és pénzügyőrség országos parancsnoka az ügyben úgy foglalt állást, hogy valamennyi vámhatóság jogszerűen járt el. Véleménye szerint néhány - alább részletezett - indokolatlannak tűnő, de nem törvénysértő intézkedésre a jogszabályok adtak okot.
	- A tiszaújvárosi vámhivatal - a személygépkocsi lefoglalásának bíróság által való megszüntetését követően - szabályosan járt el akkor, amikor illetékességét vizsgálva megállapította, hogy a vámkezelés elvégzésére - tekintettel a vámárú jellegére - a budapesti 7. számú vámhivatal rendelkezik illetékességgel. A vámhivatal által hivatkozott - jelentésem 1. pontjában már megjelölt - 45/1996. (III. 25.) Korm. rendelet 69. § (1) bek. k) pontja, továbbá a 10/1996. (III. 25.) PM rendelet 2/a. számú mellékletének 11. pontja ugyanis kimondja, hogy - a panaszolt ügyben nem érintett kivételektől eltekintve - személygépkocsi vámkezelésére a budapesti 7. számú vámhivatal rendelkezik az egész országra kiterjedő illetékességgel. Ezen kívül az egyes használt vagy sérült gépjárművek vámkezelését megelőző vizsgálatról szóló 3/1999. (I. 18.) KHVM-KöM-PM együttes rendelet 2. § (1) bekezdés a) pontja is ezt támasztja alá, mert a jogszabályhely kimondja, hogy " ... gépjármű és számozott fődarab vámkezelését megelőző vizsgálatot kérelemre - a vámhivatal által történt nyilvántartásba vételről szóló igazolás egyidejű bemutatása mellett - a vámtörvény végrehajtásának részletes szabályairól szóló 10/1996. (III. 25.) PM rendelet 2/a. számú mellékletének 11. pontjában foglalt gépjárművek esetében - a 7. sz. Vámhivatal telephelyén - a Központi Közlekedési Felügyelet, ... végzi".
	- A budapesti 7. számú vámhivatal helyesen és jogszerűen döntött úgy, hogy az 1999. január 14-én oda továbbított és a panaszos férje által bemutatott személygépkocsit, a vámkezelés feltételeinek hiányában - jelentésem 1. pontjában ugyancsak megjelölt 1995. évi C. törvény 11. §-ára hivatkozással, a törvényes zálogjog biztosítása érdekében - közvetlen vámfelügyelet alá helyezte. Az erről szóló határozat a tárolással kapcsolatos jogszabályi előírásokat is - a raktárdíj mentességre irányadó 15 napos határidő megjelölésével - pontosan tartalmazta.
	- A budapesti 7. számú vámhivatal a vámjogról, a vámeljárásról, valamint a vámigazgatásról szóló törvény rendelkezései alapján határozott akkor is, amikor a gépkocsira - nem pedig alkatrészekre - vonatkozó vámkezelési kérelmet tartalmazó árunyilatkozatot az 1999. január 21-én kelt 7641/1999. számú határozatában visszautasította. Határozata meghozatalakor figyelemmel volt arra is, hogy a Fővárosi Közlekedési Felügyelet a gépkocsi személygépkocsiként nem, csak alaktrészként való vámkezelését engedélyezte.
	- A Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Parancsnoksága a fellebbezés elbírálása során ugyan téves jogértelmezéssel jutott arra a következtetésre, hogy az eljárás jogellenesen forgalomba hozott vámárut terhelő vámteher kiszabása és beszedése miatt indult, ezért az eljárás lefolytatására a megyeszékhelyi vámhivatal az illetékes, de emiatt - jogi hatásában - nem érte sérelem a panaszost és férjét. A már többször szóba került 1995. évi C. törvény 47. § (1) bekezdés ugyanis úgy szól, hogy „Az áruk/vámáruk vámkezelésére, a vámteher kiszabására és beszedésére, ideértve a vámteher helyesbítését és visszatérítését is - a (2) és (4) bekezdés kivételével - elsőfokú hatósági jogkörben az a vámhivatal illetékes, ahol az áru/vámáru vámkezelését kérik.". A Vám- és Pénzügyőrség Borsod-Abaúj-Zemplém és Heves Megyei Parancsnoksága végülis ezutóbbi szabály alapulvételével jelölte ki és utasította az eljárás mielőbbi befejezésére a tiszaújvárosi vámhivatalt, aki valóban illetékes volt az ügyben eljárni.
	Az országos parancsnok megítélése szerint a tiszaújvárosi vámhivatal mindent elkövetett a vámkezelés mielőbbi lezárása érdekében. Erre utalt, hogy többször felhívta a panaszos férjét a lehetséges vámkezelési módokra, a vámeljáráshoz szükséges indítványok benyújtására, többször tájékoztatta a szükséges okmányok, igazolások beszerzésére. A férj azonban a felszólításokra vagy nem reagált, vagy azoknak jelentős idő elteltével tett eleget. Ezért nem lehetett a vámhatóságoknak felróni az ügyintézés elhúzódását.
	- Hangsúlyozta az országos parancsnok azt is, hogy a Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Parancsnoksága által hozott másodfokú határozat azért nem érintette a vámáru közvetlen felügyelet alá vételéről és a vámraktárba történő betárolásról hozott budapesti 7. számú vámhivatali határozatot, mivel a panaszos fellebbezésében pontosan megjelölte, hogy jogorvoslati kérelme a 7641/1999. számú határozat ellen irányul, ami férje vámkezelési kérelmét utasította vissza. Fellebbezésében ugyan kérte a gépkocsi vámkezelésének engedélyezését, de ez okafogyottá vált, mivel fellebbezésekor a Közlekedési Felügyelet már eleget tett a kérésnek, az tehát nem volt vitatott, hogy - az egyéb feltételek megléte esetén - a vámhivatal alkatrészként vámkezeli a gépkocsit.

3.	Az országos parancsnok tájékoztatását és álláspontját elfogadtam. Megállapítottam, hogy a panasszal érintett gépkocsi vámjogi sorsának rendezése időben elhúzódott. Ez azonban önmagában nem alkalmas alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítására különösen akkor, ha figyelembevesszük, hogy a panaszos férjének magatartása (pl. benyújtott panaszok elbírálása idő igényes volt, szakhatósági engedélyek beszerzése elmaradt, illetve a vámhivatalhoz a beszerzett engedélyek benyújtása késedelmes volt) hozzájárult ahhoz, hogy a vámhatóság nem tudta érvényesíteni a vámkezelés időszerűségét biztosító eljárási szabályokat. Egyébként már több jelentésben (pl. OBH 6053/1998., OBH 4548/1999.) megállapítottam, hogy az ügyintézés elhúzódása önmagában nem okoz alkotmányos joggal kapcsolatban visszásságot, mivel adott körülmények között az eljáró hatóság nem tudja minden esetben ésszerű határidőben lefolytatni az eljárást. Erre figyelemmel a panasz ide vonatkozó részében alkotmányos emberi jogokkal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg.
	Nem állapítottam meg a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, továbbá a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét atekintetben sem, hogy a Vám- és Pénzügyőrség Fővárosi Parancsnoksága a fellebbezés elbírálása során a jogszabályt tévesen értelmezte. A téves jogértelmezés ugyan a panaszos férjének érdekét sérthette, de az érdeksérelem nem állt összefüggésben semmilyen alkotmányos joggal. Ezt bizonyítja, hogy a gékocsi alkatrészként való vámkezelését végül az eljárás lefolytatására illetékes tiszaújvárosi vámhivatal végezte el.
	Összességében az ügyben eljáró hatóságok mulasztást nem követtek el, a panaszos és férje kérelmei, indítványai alapján megtették a szükséges intézkedéseket, illetve álláspontjukról, továbbá a vámkezeléshez szükséges szakhatósági engedélyekről tájékoztatták őket. Tekintettel arra, hogy az ügyben az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvényben megjelölt és az országgyűlési biztos fellépését lehetővé tevő alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg, ajánlást nem tettem.

Budapest, 2001. április 20.

Gönczöl Katalin