OBH 7126/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: Dr. Kelemen László

Az eljárás megindítása

A panaszos vezetői munkakörre kiírt pályázaton vett részt. Pályázatát életkorára hivatkozva utasították el. Erre vonatkozó panasza összefüggésben van az Alkotmány 54. §-a (1) bekezdése által biztosított emberi méltóság jogával, valamint a 70/A § szerinti hátrányos megkülönböztetés tilalmával, ezért az országgyűlési biztosok jogállásáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16.§-a (1) bekezdése alapján -az ott írt feltételekre is figyelemmel- vizsgálatot indítottam.

A megállapított tényállás

A Honvédelmi Minisztérium (HM) közigazgatási államtitkára a Magyar Honvéd Magazin 1998/24. számában pályázatot írt ki a HM Munkavédelmi és Munkaügyi Ellenőrzési Hivatala Munkaügyi Ellenőrzési Igazgatósága igazgatói (főigazgató-helyettesi) munkakörének betöltésére. A pályázati felhívás szerint a munkakör "közalkalmazottal is betölthető katonai beosztás". Pályázati feltétel volt a 45. évesnél fiatalabb életkor azzal, hogy a pályázatot elbíráló bizottság az életkori előírástól -egyéb kizáró tényező hiányában- eltekinthetett. A panaszos pályázatát végül azért nyilvánították "eredménytelennek", mert a meghatározott életkori követelménynek nem felelt meg, és ettől a bizottság nem tekintett el.

A panaszos a döntés ellen panaszt nyújtott be a HM közigazgatási államtitkárához. Az államtitkár helyett a HM Jogi és Igazgatási Főosztálya válaszolt (P.338/4/1998-III.). Válaszában a főosztály hivatkozott a Munka Törvénykönyve 5. §-ának (1) bekezdésére, amely tiltja ugyan az életkor szerinti hátrányos megkülönböztetést is, de kimondja, hogy nem minősül hátrányosnak a munka jellegéből vagy természetéből egyértelműen következő megkülönböztetés. A főosztály szerint a 45 éves felső korhatárt azért írták elő, mert elsődlegesen hivatásos katonával kívánták betölteni a munkakört, és a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. tv. (Hszt.) 37.§ (3) bekezdése szerint a hivatásos állományba vétel lehetséges felső korhatára 45 év. Ettől a bírálók a pályázati kiírás szerint ugyan eltérhettek volna a panaszos esetében, de joguk volt úgy is mérlegelni, hogy nem térnek el.

A vizsgálat megállapításai

Az Alkotmány 70/A § (1) bekezdése szerint [a] Magyar Köztársaság biztosítja ... az emberi, illetve az állampolgári jogokat bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül." Az életkor az egyéb helyzetek kategóriájába esik, így az Alkotmány hivatkozott rendelkezésével összefüggésbe hozható. Az Alkotmánybíróság a jogegyenlőség, illetve a hátrányos megkülönböztetés kérdését - hatáskörének megfelelően - elsősorban a jogalkotás összefüggésében vizsgálta, de megállapításainak jelentős része értelemszerűen a jogalkalmazás során is irányadó. Az Alkotmánybíróság -következetes gyakorlata szerint- differenciál a szerint, hogy az adott ügyben az Alkotmány alapján eleve járó jogosultságról van-e szó. Ez esetben valóban mindenkinek megkülönböztetés nélkül kell biztosítani az adott jogot vagy járandóságot. Egy munkakör betöltése azonban nem tekinthető az Alkotmány alapján járó jogosultságnak, ezért itt a jogalanyok megkülönböztetését illetően az eljáró szerv már viszonylag széles, bár nem korlátlan mérlegelési jogosultsággal rendelkezik. Alapvető kritérium, hogy az azonos csoporthoz tartozókat, jelen esetben a potenciális pályázókat egyenlő méltóságú személyekként kezeljék, azonos tisztelettel és körültekintéssel, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével határozzák meg közöttük a jogosultságok és a kedvezmények elosztásának (esetünkben a munkakör elnyerésének) a feltételeit. A nem egyenlő kezelésnek ésszerű oka kell, hogy legyen, azaz a megkülönböztetés nem minősülhet önkényesnek, mert ez esetben az már sérti az emberi méltóságot. [Ezeket a megállapításokat az Alkotmánybíróság korábbi határozataira visszautalva az 1/1995. (II.8.) számú határozatában foglalta össze.]

Az előzőekkel van összhangban a Munka Törvénykönyve fent hivatkozott előírása. Általában tilos az életkor szerinti megkülönböztetés, de ez mégis lehetséges, ha ennek ésszerű oka van, vagyis, ha a megkülönböztetés a munka jellegéből vagy természetéből egyértelműen következik. Nyilvánvaló, hogy a fokozott fizikai megterheléssel járó, avagy általában csak a fiatalabb életkorban meglevő képességekre épülő egyes foglalkozásoknál lehet ésszerű alapja a felső életkor előírásának. (Ilyenek lehetnek bizonyos katonai beosztások is.) A másik oldalon a kellő élet- és munkatapasztalat szükségessége indokolhatja alsó korhatár kikötését, bár itt általában az célszerűbb, ha nem a korhatárt, hanem az adott szakterületen eltöltött bizonyos gyakorlati  időt írják elő a munkakör betöltésének feltételeként. A Hszt. 6. §-a a hátrányos megkülönböztetést illetően a Munka Törvénykönyvéhez hasonló rendelkezéseket tartalmaz, bár nem emeli ki külön az életkor szerinti megkülönböztetés tilalmát. Ennek ellenére a vázolt általános alkotmányos jogelveket értelemszerűen minden munkavégzésre irányuló jogviszonyban, így a szolgálati viszonyban is érvényesíteni kell. Pályázat kiírása esetén a fegyveres szervek eltérő sajátosságai nem általánosságban, hanem csak beosztásonként egyedi mérlegelés alapján indokolhatnak adott esetben életkori alapon történő megkülönböztetést.  

A HM Jogi és Igazgatási Főosztálya a panaszosnak írt válaszában nem adott elő olyan ésszerű okot, amely nyilvánvalóvá tette volna, hogy az ellenőrzési igazgató munkájának jellege vagy természete 45 évesnél fiatalabb életkort követel meg. Ellenkezőleg, a pályázati felhívásból inkább az tűnik ki, hogy olyan hivatali jellegű tevékenységről van szó, amelyet az életkorral  összefüggésbe hozható képességek meglététől függetlenül bárki el tud végezni. A felső korhatár előírását nem magyarázza az a körülmény sem, hogy a hivatásos állományba vétel legfeljebb a 45. életév betöltése előtt lehetséges. A munkakörre ugyanis pályázhatott olyan személy, aki már hivatásos állományban volt, tehát őt nem kellett volna hivatásos állományba venni, illetőleg pályázhatott polgári személy is, ő pedig, ha már elmúlt 45 éves, a pályázati felhívás szerint közalkalmazottként is elláthatta volna az igazgatói munkakört. Általában sem fogadható el az a szóban forgó válaszlevélből következő álláspont, hogy ha egy munkakört hivatásos katonával akarnak betölteni, akkor feltétlenül elő kellene írni a 45. éves korhatárt. Ez esetben is mindig beosztásonként egyedileg kell vizsgálni, hogy indokolt-e esetleg életkori korlátozás. 

Az előzőektől függetlenül is aggályosnak tartok olyan megfogalmazásokat, melyek szerint bizonyos pályázati feltételek teljesítésétől el lehet tekinteni. Ha nincs rögzítve, hogy kinél milyen alapon tekinthetnek el egyes feltételektől, akkor az önkényes eljáráshoz vezethet, és nem elégíti ki azt a törvényes követelményt sem, miszerint a pályázat kiírásának a pályázat elnyeréséhez szükséges valamennyi feltételt tartalmaznia kell [Hszt. 45.§ (3)].

Mindezek alapján megállapítható, hogy a pályázati felhívásban szerepeltetett, illetőleg az elutasítás alapját képező életkori határ előírása és alkalmazása indokolatlan és önkényes volt, ezért a pályázatot kiíró Honvédelmi Minisztérium alkotmányos visszásságot okozott megsértve a panaszos jogegyenlőséghez és az emberi méltósághoz való jogát (Alkotmány 54.§, 70/A.§). 

Ajánlások

A visszásság orvoslását az Obtv. 21.§-a alapján a következők szerint kezdeményezem.

Kérem a honvédelmi minisztert, gondoskodjon arról, hogy a HM által a jövőben kibocsátott, munkakör betöltésre vonatkozó pályázati felhívásokban csak akkor alkalmazzanak korhatárra vonatkozó kikötést, ha azt a munka jellege vagy természete egyértelműen megköveteli.

Kérem a honvédelmi minisztert, vizsgálja meg, hogy a HM milyen módon adhatna a panaszosnak legalább erkölcsi elégtételt.

Kérem a honvédelmi minisztert, hogy az Obtv. 21.§ (2) bekezdése alapján állásfoglalásáról és intézkedéseiről 30 napon belül szíveskedjék tájékoztatni.

Budapest, 1999. május 30.

Dr. Polt Péter