OBH 7020/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr Schilling Rezső

Az eljárás megindulása:
	Panaszos sérelmezte, hogy a Budapest XIV. kerületi Rendőrkapitányság a vele szemben folytatott büntetőeljárásban az általa megnevezett tanukat nem hallgatta meg, a meghallgatott tanúk  vallomásait pedig nem vette figyelembe, szerinte ez okozta hogy a nyomozás megszüntetésére nem bűncselekmény, hanem bizonyítottság hiányában került sor. Külön kifogásolta, hogy a nyomozást megszüntető határozat ellen bejelentett panaszát az ügyészség elutasította.
	A panaszban foglaltakra figyelemmel felmerült  a jogállamiság valamint a tisztességes eljáráshoz, továbbá a jogorvoslathoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért az ügyben   vizsgálatot rendeltem el, melynek keretében a legfőbb ügyészt a rendőrségi és ügyészségi eljárás törvényességének  és döntéseik megalapozottságának felülvizsgálatára kértem.

Érintett alkotmányos jog:
	Jogállamiság elve, jogbiztonsághoz, ennek részeként a tisztességes eljáráshoz való jog (  Alkotmány. 2.§ /1/ bek. )
	Jogorvoslathoz való jog ( Alkotmány. 57. § /5/ bek. )

Alkalmazott jogszabály:
1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról (Be.)
	4. § (1) A büntetőeljárásban a személyi szabadságot és más állampolgári jogokat tiszteletben kell tartani, s azok csak az e törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozhatók.
	(2) A hatóságoknak az eljárás során biztosítaniuk kell az állampolgári jogokat korlátozó kényszerintézkedések törvényességét.
	(3) A hatóságok tartoznak az eljárás résztvevőit jogaikról tájékoztatni és kötelességeikre figyelmeztetni.
	5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
	(2) Az eljárásban részt vevő személyek az e törvényben meghatározott esetekben és módon kötelesek és jogosultak a bizonyításban közreműködni.
	(3) A büntetőeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el.
	91. § (1) A hatóság a terheltet őrizetbe veheti
a) tettenérés esetén, ha személyazonossága nem állapítható meg,
b) ha az előzetes letartóztatás elrendelésének oka [92. § (1) bek., 340. § (1) bek.] áll fenn.
	(2) Az őrizet legfeljebb hetvenkét óráig tarthat, ennek elteltével a terheltet - ha az előzetes letartóztatását nem rendelték el - szabadon kell bocsátani.

	92. § (1) Szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény miatt a terhelt előzetes letartóztatásának akkor lehet helye, ha
a) megszökött, a hatóság elől elrejtőzött, illetőleg a bűncselekmény súlyossága folytán vagy egyéb okból a szökésétől vagy az elrejtőzésétől lehet tartani,
b) alaposan feltehető, hogy szabadlábon hagyása esetén az eljárást meghiúsítaná vagy megnehezítené, illetőleg veszélyeztetné,
c) az eljárás alatt szabadságvesztéssel büntetendő újabb bűncselekményt követett el, illetőleg alaposan feltehető, hogy szabadlábon hagyása esetén a megkísérelt vagy előkészített bűncselekményt véghezvinné vagy újabb bűncselekményt követne el.
	93. § (1) Az előzetes letartóztatás elrendeléséről a bíróság végzéssel határoz.
	(2) Az előzetes letartóztatás elrendeléséről a nyomozás befejezéséig a nyomozó hatóság, a nyomozás befejezése után a vádirat benyújtásáig az ügyész, a vádirat benyújtása után a bíróság késedelem nélkül értesíti a terhelt által megjelölt hozzátartozót; ennek hiányában a terhelt által megjelölt más személy is értesíthető.
	139. § (1) A nyomozást határozattal meg kell szüntetni, ha
a) a cselekmény nem bűncselekmény, vagy azt nem a gyanúsított követte el;
b) a nyomozás adatai alapján nem állapítható meg bűncselekmény elkövetése, az elkövető kiléte, illetőleg az, hogy a bűncselekményt a gyanúsított követte el, és az eljárás folytatásától sem várható eredmény;
c) a büntethetőséget kizáró vagy megszüntető ok áll fenn;
d) a cselekményt már jogerősen elbírálták.
	148. § (1) Akinek a hatóság határozata, intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása a jogait vagy érdekeit sérti, emiatt panasszal élhet.
	(2) Nincs helye panasznak a feljelentés kiegészítése során végzett eljárási cselekmények, a nyomozás elrendelése, a vádemelés, továbbá a bizonyítás körébe tartozó nyomozási cselekmények elrendelése és sorrendje miatt.
	(5) Ha a hatóság a panasznak nem ad helyt, az iratokat huszonnégy órán belül a panasz elbírálására jogosult ügyésznek, illetőleg a felettes ügyésznek köteles nyilatkozatával együtt megküldeni. Az ügyész, illetőleg a felettes ügyész a panaszt nyolc napon belül elbírálja.
	(7) A panasz elbírálásáról a panasztevőt - határozat hatályon kívül helyezése, illetőleg megváltoztatása esetén pedig azokat is, akikkel a határozatot közölték - értesíteni kell.

A vizsgálat megállapításai:
	A panaszossal szemben a  volt élettársának feljelentése alapján, személyi szabadság megsértése és más bűncselekmény alapos gyanúja miatt a Budapest XIV. kerületi Rendőrkapitányság 154-5069/97. bű. számon folytatott nyomozást. Ennek során 1997. október  14-én  a  Be.  91. §  /1/  bek. b./ pontja alapján a rendőrség  őrizetbe vette, majd a bíróság 1997. október 16-án  előzetes letartóztatásba helyezte. A Be. 92. § /1/   bek. c./ pontja alapján elrendelt előzetes  letartóztatást - amelyet a bűnismétlés veszélye indokolt - a  Budapest  XIV.és XVI. kerületi Ügyészség  1997. november 25-én megszüntette. Az előzetes letartóztatást megszüntető határozat szerint az ügyészség a bűnügyi iratok felülvizsgálata során megállapította, hogy az ügyben a rendőrség a lehetséges bizonyítási lehetőségeket kimerítette.
	A Budapest XIV. kerületi Rendőrkapitányság az ügyben folytatott nyomozást 1998. március  30-án  a  személyes  szabadság  megsértése  vonatkozásában  a Be. 139. § /1/ bek  alapján - bizonyitottság hiányában - megszüntette, viszont a volt élettárs férjének sérelmére elkövetett garázdaság vétsége tárgyában az iratokat vádemelési javaslattal megküldte az ügyészségnek.
	A panaszos a vele szemben folytatott nyomozás megszüntetését követően a volt élettársával és annak anyjával szemben  hamis vád és hamis tanúzás miatt feljelentést tett. Az ügyben a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatal Nyom. 826/1998. szám alatt a nyomozást bűncselekmény alapos gyanújának hiányában megtagadta. A határozat ellen a feljelentő részéről bejelentett panaszt a Fővárosi Főügyészség elutasította. 
	A vizsgálatom során megkeresett Legfőbb Ügyész arról tájékoztatott, hogy panaszos ügyét az ügyészi szervek, végül  - ismételt panaszokra tekintettel - a Legfőbb Ügyészség már több alkalommal is felülvizsgálta.  A  panaszok elbírálása során az ügyészi szervek megállapították, hogy a Budapest XIV. kerületi Rendőrkapitányság által megvalósított  nyomozás során ellentmondásos adatok keletkeztek. Panaszos tagadta a volt élettársa feljelentése alapján terhére rótt cselekmények elkövetését, a tanuk pedig részben egyikük, részben másikuk vallomását erősítették. A szembesítés eredményre nem vezetett. Ezekre az adatokra figyelemmel a bűncselekmény elkövetését  sem  megállapítani,  sem   kizárni  nem  lehetett. A beszerzett adatok  nem adtak kellő alapot arra, hogy az eltérő vallomást tevő felek közül bármelyikük vallomását aggálytalan bizonyítékként el lehessen fogadni.
	A Legfőbb Ügyész véleménye szerint a panaszok elutasítása nem jelentette azt, hogy a gyanúsított   vallomását  teljes  egészében   figyelmen   kívül   hagyták,  hiszen  éppen  az ő vallomására is figyelemmel a feljelentő volt élettárs és annak anyja  vallomását sem lehetett bűncselekmény elkövetésének bizonyitékaként minden vonatkozásban és maradéktalanul   elfogadni.
      A nyomozó hatóság tehát  törvényesen döntött az eljárás megszüntetéséről, figyelemmel arra, hogy  a nyomozás adatai alapján bűncselekmény elkövetését nem lehetett megállapítani. A Be 139. §/1/ bek. b./ pont szerinti nyomozás-megszüntetés jogcímének megváltoztatására a Legfőbb Ügyész törvényes alapot nem talált.
	 A Legfőbb Ügyész arról is tájékoztatott, hogy a büntetőeljárás során a panaszos által megjelölt tanú meghallgatására is sor került. Ennek a személynek és a  panaszos vallomásainak értékelése eredményezte azt, hogy a volt élettárs és anyja vallomásait  csak fenntartással lehetett elfogadni, mert az egyéb bizonyítékok  vallomásuk egy részét nem igazolták, de nem is cáfolták. Ezért  a panaszos részéről a volt élettársa és annak anyja ellen hamis vád és hamis tanúzás miatt később tett feljelentés tárgyában a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatal   a nyomozás megtagadásáról határozott. A Legfőbb Ügyészi tájékoztató szerint  az alapügyben eljáró hatóságok nem azt állapították meg, hogy a volt élettárs és az anyja által előadottak hamisak, hanem  azt, hogy vallomásaik egy részét  egyéb bizonyítékok nem támasztják alá és nem is cáfolják. A nyomozó hatóság rámutatott arra is, hogy az ügyben nem volt lehetőség olyan további bizonyítékok beszerzésére, amelyek a panaszos volt élettársa és annak anyja által tett  vallomásokat elfogadhatóan igazolnák.  A Legfőbb Ügyész álláspontja szerint a nyomozó hivatal okszerűen és törvényesen döntött a hamis vád és a hamis tanúzás miatt tett feljelentés tárgyában a nyomozás megtagadásáról.
	A Legfőbb Ügyész ügyben tett megállapításait elfogadtam, tekintettel arra, hogy az ügyben eljáró rendőri és ügyészi szervek eleget tettek a  büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény  5. § /1/ és /3/ bekezdésében foglalt jogaiknak és kötelességeiknek. Az 5. § /1/ bek a hatóság kötelességévé teszi, hogy  figyelembe vegyék a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi  felelősséget  súlyosító  és  enyhítő  körülményeket. A  /3/  bekezdés  szerint  a büntetőeljárásban szabadon  felhasználható  minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el. Mivel  az állampolgári jogok országgyűlési biztosa nem nyomozóhatóság, nincs lehetősége a büntetőügyben hozott határozatok ténybeli alapjának vizsgálatára, illetve a bizonyítékoknak a nyomozó hatóság helyett való további mérlegelésére.  Erre figyelemmel nem vitattam a nyomozás bizonyíték hiányában való megszüntetésének, továbbá a panaszos részéről tett feljelentés alapján a nyomozás megtagadásának megalapozottságát. Igy a panasz ezen részében nem állapítottam meg a jogállamiság és jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét.
	Vizsgálatom kiterjesztettem arra is, hogy a panaszos jogorvoslati joga érvényesült-e az eljárásban. 	Megállapítottam, hogy a panaszost a vele szemben folytatott és az általa  kezdeményezett nyomozásokban is tájékoztatta az eljáró nyomozó hatóság a Be. 148 § /1/ bekezdése szerinti panaszjogra. Panaszjogát ki is merítette, de panaszait nem találták megalapozottnak. 	Megállapítottam továbbá, hogy panaszait   a   törvényben   biztosított  mértéken túlmenően   a Legfőbb Ügyészség is megvizsgálta, de azokat kivétel nélkül elutasította.
	Ezekre tekintettel vizsgálatom eredményeként nem állapítom meg a jogorvoslathoz való jog sérelmét sem.
	Vizsgálatom nem érintette a panaszos  bíróság által elrendelt előzetes letartóztatásának kérdését. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 29.§ /1/  bekezdésének  f./ pontja szerint a bíróság nem tartozik azon hatóságok közé, melyek tevékenységének vizsgálatára hatáskörrel rendelkezem.
	Miután panaszos ügyében az általam vizsgálható körben   alkotmányos emberi  jogok sérelmét nem állapítottam meg,   vizsgálatomat ajánlás nélkül lezártam.
	Megállapításaimról - a jelentés megküldésével - értesítem a panaszost és tájékoztatom a Legfőbb Ügyészt.

Budapest, 1999. október 26.

Gönczöl Katalin