OBH 6926/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panaszos beadványában sérelmezte, hogy - előzetes letartóztatásuk mellett - ellene és férje ellen indult büntetőeljárás során elrendelték férje elmemegfigyelését, majd elszállították az IMEI-be, de erről őt a nyomozó hatóság nem értesítette. Különösen kifogásolta, hogy az ügyükben eljáró rendőrök ellen tett feljelentésük tárgyában a Somogy Megyei Főügyészség Nyomozó Hivatala a nyomozást megtagadta.
	A beadvány tartalmazta továbbá, hogy a rendőrség több hónapon keresztül nem hallgatta ki őket és nem közölték velük, hogy milyen bűncselekmény elkövetésével gyanúsítják őket. Kifogásolta azt is, hogy  1998. április 9-én a fonyódi kapitányság nyomozói úgy tartottak édesanyja lakásában és az ő albérletükben házkutatást, hogy sem az annak elrendeléséről szóló határozatból, sem a házkutatás lefolytatásáról szóló jegyzőkönyvből nem kaptak illetve, hogy a bajai posta előtt megbilincselték őket és mindkettőjüket előállították a kapitányságra.
	A panaszos sérelmezte végül, hogy nem értesítették arról, hogy férjét átszállították a bv. intézetbe és leveleiket nem továbbították haladéktalanul, gyermekeivel a fogdán négy hónapon át nem találkozhatott.
	A panasz alapján felmerült a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért vizsgálatot rendeltem el. Ennek során az országos főkapitányt, valamint a legfőbb ügyészt vizsgálat tartására kértem fel.

Érintett alkotmányos jogok
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.).

A vizsgálat megállapításai
1.	A legfőbb ügyész helyettese arról tájékoztatott, hogy a panaszos és férje ellen csalás bűntette és más bűncselekmények miatt a 71/1998. bü. szám alatt a Somogy Megyei Rendőr-főkapitányság folytatott nyomozást. A megállapított tényállás szerint a panaszos férje 1996. tavaszán újsághirdetést tett közzé, melyben azt ígérte, hogy - előleg ellenében - a kereskedelmi árnál alacsonyabb összegért, 30-60 napon belül személygépkocsihoz juttattja a megrendelőket.
	A panaszos és férje 1996. októberében létrehozta a "Kék Igazgyöngy" Kft-t azzal a céllal, hogy a gépkocsi ügyletekhez különböző pénzintézetektől hiteleket vegyen fel. A férj a vételár előlegeket a megrendelőktől átvette, de személygépkocsikat nem szállított, a gépkocsikra felvett pénzintézeti hiteleket pedig nem törlesztette. A panaszos és férje a cselekmények egy részét közösen követték el. Az általuk okozott kár mintegy 62 millió Ft volt. Az ügyben a Somogy Megyei Főügyészség B. 1279/1998. számon, 1999. január 29-én vádiratot nyújtott be a Fonyódi Városi Bírósághoz. A bíróság 1999. októberében és novemberében már több napos tárgyalást tartott.
	A helyettes legfőbb ügyész tájékoztatója tartalmazta azt is, hogy a panaszost és férjét a nyomozó hatóság 1997. január 23-án őrizetbe vette, majd január 24-én szabadlábra helyezte. Ezt követően mindketten ismeretlen helyen tartózkodtak. Ezért elfogatóparancsot adtak ki ellenük. Elfogásukat követően - 1998. április 10-én - a bíróság előzetes letartóztatásba helyezte őket. A panaszos előzetes letartóztatását a Fonyódi Városi Bíróság 1998. július 30-án megszüntette és lakhelyelhagyási tilalmat rendelt el vele szemben.

A panaszos férjének előzetes letartóztatását az illetékes bíróságok többször meghosszabbították. A férj ezért eljárási kegyelem iránt kérelmet terjesztett elő, de azt a Magyar Köztársaság Elnöke a 10-38/10/1998. számú határozatával, 1998. november 19-én elutasította.
	A legfőbb ügyész helyettese megállapította azt is, hogy a vádirat benyújtását követően a panaszos és férje a Somogy Megyei Bíróság és a területén lévő bíróságok ellen kizárási indítvánnyal élt. Azt a Legfelsőbb Bíróság az 1999. június 15-én kelt, Bk. V. 984/1999/2. számú végzésével ugyancsak elutasította.
	Előzőekből a legfőbb ügyész helyettese arra a következtetésre jutott, hogy a gyanúsítottak ellen folytatott nyomozás iratait több hatóság - köztük a Legfőbb Ügyészség is - többször felülvizsgálta. Egyik hatóság sem állapította meg az ügyben eljáró hatóságok eljárásának szabálytalanságát.
	Tartalmazta a helyettes legfőbb ügyészi tájékoztató továbbá, hogy a nyomozás során beszerzett és 1998. október 14-én előterjesztett igazságügyi ideg- és elmeorvos szakértői vélemény szerint panaszos férjének tünetei közelítenek a mániás állapothoz, illetve elegendők a hypománia véleményezéséhez. A szakértők feltételezték azt is, hogy ez az állapot cirkuláris jellegű psychopthiának a következménye. Nem zárták ki a bipoláris affectív zavar lehetőségét sem. A feltételezett diagnózis megerősítése vagy kizárása miatt az orvos szakértők indokoltnak tartották a panaszos férjének megfigyelését az Országos Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetben (továbbiakban: IMEI). A szakértői vélemény alapján - a Somogy Megyei Főügyészség indítványára - a Kaposvári Városi Bíróság 1998. október 28-án elrendelte a panaszos férjének elmemegfigyelését az IMEI-ben. Ezt a bírósági döntést is megfellebbezte a gyanúsított és védője. A fellebbezést a Somogy Megyei Bíróság elutasította. A nyomozó hatóság a Legfőbb Ügyészségnek úgy nyilatkozott, hogy a panaszost gyanúsítotti kihallgatáson tájékoztatták arról, hogy férjét elszállították elmemegfigyelésre. Ennek ellenkezőjét utólag bizonyítani nem lehet. Az országgyűlési biztosnak egyébként sincs módja, sem lehetősége bizonyítási eljárás lefolytatására. Így a panasz ezen részében alkotmányos joggal összefüggő visszásságot nem állapítok meg.
	Rámutatott a helyettes legfőbb ügyész arra is, hogy a panaszos és férje ellen indult büntetőeljárás felülvizsgálata eredményeként az ügyben semmilyen nyomozás felügyeleti ügyészi intézkedésre indokot adó körülményt nem észlelt. Ezen túl az eljárás - 1999. január 29-től, vagyis a vádirat benyújtása óta - bírósági szakban van, ahol a gyanúsítottak (panaszos és férje) védekezésüket ismét előterjeszthetik. A legfőbb ügyész helyettesének ezen álláspontját elfogadtam. Megállapítottam, hogy a panasz szóban lévő részének további vizsgálatára nincs hatásköröm, mert az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 29. §. (1) bekezdés f) pontja szerint nem tartozik az országgyűlési biztos hatáskörébe a bíróságok tevékenységének kivizsgálása, illetve ilyen vizsgálat kezdeményezése.
	A legfőbb ügyész helyettese megállapította továbbá, hogy a Somogy Megyei Ügyészségi Nyomozó Hivatal Ny. 186/1998. és Ny. 1/1999. szám alatt - a panaszos és férje feljelentései alapján - feljelentés kiegészítést folytatott. Ennek során iratokat szerzett be és meghallgatta a feljelentőket. 	Az Ny. 186/1998. számú ügyben 1998. július 20-án, az Ny. 1/1999. számú ügyben pedig 1999. január 19-én a nyomozó hivatal - bűncselekmény alapos gyanúja hiányában - a nyomozást megtagadta. A határozatok elleni panaszoknak a Somogy Megyei Főügyészség nem adott helyt. A feljelentés kiegészítések iratainak felülvizsgálatát követően a legfőbb ügyész helyettese sem látott alapot a nyomozások elrendelésére vagy más intézkedésre. 
	A legfőbb ügyész helyettesének a nyomozások megtagadásával összefüggő álláspontját tudomásul vettem tekintettel arra, hogy az országgyűlési biztos nem büntetőügyben eljáró hatóság, nincs lehetősége az ilyen ügyben hozott határozatok ténybeli alapjának vizsgálatára és a bizonyítékoknak a nyomozó hatóságok helyett történő további mérlegelésére. A mérlegelési jogkör természetesen nem korlátlan. Alkotmányossági probléma akkor merül fel a mérlegeléssel összefüggésben, ha az alkotmányos elveket vagy jogokat sért. A vizsgált ügyben ilyen jogsérelem nem merült fel. Ezekre figyelemmel a panaszos és férje által kezdeményezett nyomozások megtagadásának megalapozottságát nem vontam kétségbe. A panasz ezen részében sem állapítottam meg a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljárással összefüggő alkotmányos visszásságot,  ajánlást sem teszek. 

2.	Az országos rendőrfőkapitány tájékoztatása szerint 1997. elején a panaszos és férje ellen több rendőri szerv indított büntetőeljárást. Mindkét személy ellen elfogatóparancsot bocsátottak ki, mivel többszöri gyanúsítotti idézésük ellenére nem jelentek meg a rendőrségen, a hatóságok elől megszöktek, elrejtőztek. Végül 1998. április 9-én elfogták őket. A Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 33. § (1) bekezdés b) pontja szerint "A rendőr a további intézkedés megtétele céljából elfogja és az illetékes hatóság elé állítja azt, ... b) aki ellen külön törvény vagy nemzetközi szerződés alapján elfogatóparancsot adtak ki, vagy akinek személykörözésben az elfogását rendelték el; ...". A Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III. 1.) BM rendelet 51. és 52. §-a foglalkozik a kényszerítő eszközök általános szabályaival, az 54. § (1) bekezdés c) pontja pedig kimondja, hogy "Bilincs alkalmazása az Rtv. 48. §-a alapján különösen azzal szemben indokolt: ... c) akinek az elfogására bűncselekmény elkövetésének alapos gyanúja miatt került sor; ...". Az idézett jogszabályi rendelkezésekre tekintettel a panaszosnak és férjének az elfogása, előállítása és velük szemben a bilincs alkalmazása jogszerű és indokolt volt. Rámutatott az országos főkapitány arra is, hogy a bilincs használata természetesen az elfogás körülményeitől függ. A konkrét esetben a gyanúsítottak elfogásáról és a velük szembeni kényszerítő eszköz (bilincs) alkalmazásáról - a Szolgálati Szabályzat előírásai szerint - rendőri jelentés készült. Az intézkedés jogszerűségét - figyelemmel a Szolgálati Szabályzat 51. § (3) és (4) bekezdéseire - az illetékes parancsnok felülvizsgálta, az elfogást és előállítást, valamint a bilincs használatát jogszerűnek ítélte meg. A kényszerítő eszközök alkalmazását követően a rendőr elöljárója (parancsnoka) volt abban a helyzetben, hogy a panaszos és férje elfogása, előállítása és megbilincselése okának körülményeit megvizsgálja. Az országos főkapitány jelen vizsgálata során semmilyen olyan tény, adat nem merült fel, ami okot adott volna arra, hogy a panaszos által kifogásolt rendőri eljárást utólag szükségtelennek és jogszerűtlennek minősítse.
	Az országos rendőrfőkapitány - megegyezően a legfőbb ügyész helyettesének válaszával - tájékoztatott a panaszossal és férjével szemben elrendelt személyes szabadságot korlátozó kényszerintézkedésekről is.
	A panasz azon részében, mely szerint a panaszost és férjét a rendőrség hónapokon keresztül nem hallgatta ki, az országos főkapitány megállapította, hogy 1998. április 9. és december 31. között a panaszost 7, férjét 13 alkalommal hallgatta ki az eljáró szerv. Voltak olyan kihallgatások is, melyeket egymást követő napokon foganatosítottak. A kihallgatásokról készült jegyzőkönyvekben minden esetben rögzítették a gyanúsítás alapjául szolgáló tényeket és a cselekmény Btk. szerinti minősítését. A gyanúsítás közlését a gyanúsítottak jegyzőkönyveken található aláírásai, és az is bizonyítja, hogy azok ellen minden esetben panasszal éltek. A panaszokat az ügyészi szervek elbírálták.
	Az Országos Rendőr-főkapitányság vezetője úgy foglalt állást, hogy a nyomozás valóban elhúzódott az ügyben. Az azonban szükségszerű volt, mivel a sértettek száma nagy volt és csak szerteágazó kutatómunkát követően lehetett azokat a szerveket, szervezeteket, intézményeket megkeresni, akiknek megkeresése nem volt mellőzhető.
	Az országos főkapitányi tájékoztató szerint megfelel a valóságnak, hogy korlátozták a panaszos előzetes letartóztatásban lévő férje levelezését és látogató fogadáshoz való jogát. A korlátozás elrendeléséről 1998. június 8-án tájékoztatta a Somogy Megyei Főügyészség a Somogy Megyei Rendőr-főkapitányságot. Az ügyben a főügyészség rendelkezett úgy, hogy a gyanúsított csak a büntetés-végrehajtási intézet előírásainak betartásával, az ügy előadójának ellenőrzése mellett levelezhet és fogadhat látogatókat. A korlátozást az indokolta, hogy a gyanúsított elfogását -  1998. április 9-ét - követően a korlátozást elrendelő ügyészi döntésig közel 250, több oldalas levelet küldött feleségének. Ez a mennyiség nemcsak az ügy előadójának, hanem az alosztályon dolgozó más nyomozóknak is egész napos, sőt hétvégi elfoglaltságot jelentett és szinte megbénította a rendőri szerv munkáját.
	A főkapitány elismerte, hogy az ügyintéző a panaszos férjének egyes leveleit nem továbbította és volt olyan levél is, melynek egyes részeit olvashatatlanná tette. Ezeknek az volt az oka, hogy a levelek tartalmának panaszos (mint bűntárs) általi ismerete veszélyeztette volna a nyomozás érdekeit. Az ügyintéző azonban továbbított minden olyan levelet, mely az eljárás eredményességére nem volt hatással. A nyomozás lezárását követően a visszatartott leveleket is megküldte a rendőri szerv a panaszosnak.
	Az országos főkapitányi tájékoztató tartalmazta továbbá, hogy a panaszos és férje a kihallgatások alkalmával többször találkoztak, de mivel bűntársak voltak a fogdában közvetlenül nem beszélhettek. Fogvatartásuk ideje alatt sem a panaszos, sem férje nem kérte a hatóságot arra, hogy tegye lehetővé a kiskorú gyermekeikkel való beszélőt.
	Megállapította az országos főkapitányi vizsgálat azt is, hogy a panaszost nem értesítették arról, hogy férjét átszállították a bv. intézetbe. Ilyen kötelezettséget azonban sem a büntetőeljárásról szóló törvény, sem egyéb jogszabály nem ír elő a nyomozó hatóság számára. Ennek ellenére a panaszos tudott az átszállításról, mivel férje éhségsztrájkba kezdett a rendőrségi fogdában és erről levélben tájékoztatta feleségét is. A panaszos pedig több válasz levélben kérte férjét, hogy hagyja abba az éhségsztrájkot. A bv. intézetbe való átszállítása egyébként azért vált szükségessé, mert az étel elfogadásának megtagadása miatt indokolt folyamatos orvosi felügyelet a fogdában nem volt megoldható.
	A panasznak a házkutatással és a lefoglalással kapcsolatos részével kapcsolatban az országos főkapitány úgy nyilatkozott, hogy a panasz nem alapos. A panaszos ugyanis a házkutatásokról és a lefoglalásokról készült jegyzőkönyvek aláírásával igazolta a házkutatási határozatok és a szóban forgó jegyzőkönyvek átvételét.
	Az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjének válaszát elfogadtam. Megállapítottam, hogy a panaszos és férjének elfogása, előállítása, megbilincselése megfelelt a jogszabályi előírásoknak. Nem követett el mulasztást az eljáró rendőri szerv a gyanúsítottak kihallgatásának ütemezése és a kihallgatások foganatosítása során sem. Nem keletkeztetett alkotmányos joggal összefüggő visszásságot a nyomozás elhúzódása sem, mivel azt az ügy kivételes bonyolultsága, nagy terjedelme okozta. A rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.) BM rendelet 2. § (1) bekezdése szerint "A fogvatartott ... c)... hozzátartozójával és - az ügyész, a vádirat benyújtása után a bíróság jóváhagyásával - más személyekkel levelezhet, ...". A rendelet 2. § (2) bekezdése azonban arról is rendelkezik, hogy "Az előzetesen letartóztatott levelezési és látogató fogadási joga ... a büntetőeljárás eredményessége érdekében korlátozható.", sőt a 6. § (1) bekezdése így szól: "A fogvatartott levelezése a fogvatartás alapjául szolgáló eljárást folytató szerv képviselője által ellenőrizhető, ha az eljárás adatai az Rtv. 18. §-ának (3) bekezdésében meghatározott érdekek sérelmét valószínűsítik. ..." Az idézett jogszabályi előírásokra tekintettel nem volt jogsértő, hogy az illetékes ügyészi szerv korlátozta a panaszos férjének levelezéshez és látogató fogadáshoz való jogát, illetve az sem, hogy az ügyintéző egyes leveleket nem, másokat pedig csak részben továbbított a panaszosnak. A szóban forgó BM rendelet 6. § (4) bekezdése alapján - ami szerint: "Haladéktalanul továbbítani kell a) a 3. § (4) bekezdésében meghatározott címzett részére szóló levelet, b) a fogvatartással kapcsolatos panaszt tartalmazó, a fogvatartás ellenőrzésére jogosult rendőri, ügyészi, bírói vagy más illetékes szervhez intézett levelet." , vagyis a hozzátartozónak címzett fogvatartotti levél nem tartozik a haladéktalanul továbbítandó levélnek minősített küldemények közé - nem keletkezett alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság továbbá amiatt, hogy néhány levelet csak az eljárás befejezését követően és nem haladéktalanul küldtek meg a panaszos részére. Kérelem hiányában továbbá, mert a panaszból kitűnik, hogy a panaszos nem is akart rácsokkal biztosított fogdában találkozni gyermekeivel, nem találtam megalapozottnak a panasz azon részét sem, mely szerint fogvatartásuk ideje alatt a panaszos és férje nem találkozhatott gyermekeikkel. Végül nem sértette a tisztességes eljáráshoz való jogot, hogy a panaszost nem értesítette a rendőri szerv férjének bv. intézetbe való átszállításáról, hiszen ilyen jogszabályi kötelezettsége nincs a nyomozó hatóságnak. Alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítását mellőztem a panasznak a házkutatási határozatokkal és lefoglalási jegyzőkönyvekkel kapcsolatos részében is, hiszen a büntetőeljárási törvény rendelkezéseit betartotta a rendőri szerv akkor, amikor egy-egy határozatot, jegyzőkönyvet átadott a panaszosnak. Ezt a panaszos aláírása is bizonyította.
	Előzőek alapján megállapítottam, hogy az ügyben eljáró hatóságok eljárása a vonatkozó jogszabályoknak megfelelt. Ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvényben megjelölt és az országgyűlési biztos fellépését igénylő alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg. A vizsgálatot befejezem,  ajánlást nem teszek.

Budapest, 2000. április 10.

Dr. Polt Péter