OBH 6509/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Kiss László

Az eljárás megindítása:
	A panaszos azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert testvére ellen, súlyos testi sértés vétsége miatt tett feljelentése ügyében a BRFK X. kerületi Rendőrkapitányság megszüntette a nyomozást. Panasza szerint a határozat ellen fellebbezéssel élt, de beadványára nem kapott választ.
	A panasz alapján  az 1993. évi LIX. tv. 17. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendeltem el.
 
Érintett alkotmányos jogok:
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.). 
Jogorvoslathoz való jog (Alk. 57. § (5) bek.)

Alkalmazott jogszabályok:
1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
(2) Az eljárásban részt vevő személyek az e törvényben meghatározott esetekben és módon kötelesek és jogosultak a bizonyításban közreműködni.
(3) A büntetőeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el.
61. § (1) A bizonyítás eszközei különösen a tanúvallomás, a szakvélemény, a tárgyi bizonyítási eszköz, az okirat, a szemle, a helyszínelés, a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás és a terhelt vallomása.
(2) Az eljárás során fel lehet használni a bizonyítás olyan eszközeit is, amelyeket az arra illetékes hatóságok - a törvényben meghatározott feladataik teljesítése során - a büntetőeljárás megindítása előtt szereztek meg.
(3) A bizonyítás eszközeinek nincs előre meghatározott bizonyító ereje.
(4) A kétséget kizáróan nem bizonyított tényt a terhelt terhére értékelni nem lehet.

Megállapított tényállás:
	A panaszbeadvány, valamint a BRFK. X. kerületi Rendőrkapitányság vezetőjétől és a Budapesti X. és XVII. kerületi Ügyészségtől beszerzett iratok alapján a következőket állapítottam meg:
	A panaszos 1996. szeptember 20-án elkísérte testvérét, T.Attilát a kínai piacra. A vásárlás után T.Attila elment a másik testvérükhöz, T.Tíborhoz. A panaszos a Gyömrői úton, egy italboltban konyakot és kávét fogyasztott. Testvérei később itt csatlakoztak hozzá. A panaszos T.Tíborral vitába keveredett, mert nem volt hajlandó egy adásvételi szerződést tanúként aláírni. Később mindhárman átmentek egy presszóba, ahol fröccsöt ittak, de a számla kifizetésén újra összeszólalkoztak. A presszóból 19 óra körül távoztak. A panaszos kezében bot volt, mivel járáshibája miatt csak ezzel tud közlekedni. Állítása szerint az utcán T.Attila ököllel megütötte, ezért elvesztette az eszméletét, elesett és csak otthon tért magához. Jobb fülére azóta nem hall.
	Később a felesége elmondta, hogy T.Attila mentővel kórházba szállíttatta, majd taxival hazavitte.
	A panaszos 1997. április 7-én feljelentést tett T.Attila ellen súlyos testi sértés vétsége miatt a X. kerületi Rendőrkapitányságon. A feljelentés alapján az ügyben 1340/97.bü. számon elrendelték a nyomozást. A gyanúsítottként kihallgatott T.Attila - aki rokkantnyugdíjas - tagadta a bántalmazást. Vallomása szerint az erősen ittas panaszos már a presszóban agresszív volt és amikor kimentek az utcára, a panaszos kezdte a dulakodást. Botjával fejbevágta T.Tíbort, aki védekezésként ellökte magától. A panaszos elvesztette az egyensúlyát, elesett és beütötte a fejét. T.Tíbor otthagyta őket és hazament, T.Attila látta, hogy vérzik a tetvére füle, ezért megkérte a presszó felszolgálóját, hogy értesítse a mentőket. A panaszos végig eszméletén volt, nem akart elmenni a mentősökkel és később nem volt hajlandó a kórházban sem bennmaradni megfigyelésen. Az Országos Traumatológiai Intézet ambuláns naplója szerint a panaszos agyrázkódást és koponyatörést szenvedett, az orvosi látlelet megerősítette, hogy a beteg a kórházból önkényesen távozott.
	T.Tíbor tanúvallomásában T.Attilával megegyezően mondta el a történteket. Elismerte, hogy ő lökte el a testvérét, amikor az megtámadta. A szembesítések során mindhárom testvér fenntartotta a vallomását.
	A nyomozás során beszerzett orvosszakértői vélemény szerint a panaszos koponyasérülése a bizonyossággal határos valószínűséggel nem ököllel való megütés, hanem tompa felülethez való csapódás során keletkezhetett.
	A nyomozó hatóság 1997. július 2-án a Be. 139. § (1) bekezdés a) pontja alapján megszüntette T.Attila ellen a nyomozást, ugyanakkor vádjavaslattal élt T.Tíborral szemben. A megszüntető határozat ellen a sértett panaszt jelentett be.
	A Budapesti X. és XVII. kerületi Ügyészség a panaszt 1997. július 29-én elutasította, majd 1997. október 14-én pótnyomozást rendelt el T.Tíbor ügyében. Megállapították, hogy az ügy szempontjából jelentős körülményeket nem tisztáztak, ezért a rendelkezésre álló adatok alapján nem hozható érdemi döntés. A pótnyomozás során a nyomozó hatóság újabb orvosszakértői véleményt szerzett be, amely szerint a panaszos halláscsökkenése évek óta fennálló elváltozás, másrészt zajártalom okozta halláskárosodás és nem hozható összefüggésbe a bántalmazással. A pótnyomozás lefolytatása után az iratokat T.Tíbor elleni ismételt vádemelési javaslattal küldték meg.
	A Budapesti X. és XVII. kerületi Ügyészség 1998. március 16-án a Be. 139. § (1) bekezdés b) pontja alapján megszüntette a nyomozást és a határozatot megküldte a panaszosnak, aki azt a visszaérkezett tértivevény szerint 1998. március 19-én átvette. A panaszos nem élt a határozat ellen újabb panasszal.
 
A vizsgálat megállapításai:
	A panaszos által feljelentett cselekmény nyomozása, illetve a pótnyomozás során a rendőrség minden olyan nyomozati cselekményt végrehajtott, amely alkalmas volt a feljelentett cselekmény körülményeinek tisztázására. A panaszos sérülésének - testvérein kívül - külső tanúja nem volt, így a kettőjük vallomásán kívül más bizonyítékot nem lehetett beszerezni. A bevont orvosszakértők kizárták annak valószínűségét, hogy a panaszos halláskárosodása bántalmazástól származott. A szembesítés során a panaszos testvérei egybehangzóan cáfolták a panaszos által elmondottakat, ugyanakkor nem sikerült tisztázni, hogy a panaszos miért  hét hónappal a sérülése után tette meg feljelentését.
	A bűncselekmény gyanújával kapcsolatos adatok mérlegelését a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény 5.§ (1) bekezdése a nyomozó hatóságok, illetve az ügyészség, vádemelés esetén pedig a bíróság hatáskörébe utalja, minthogy a tényállás tisztázását az eljáró hatóságok feladatává teszi. Az országgyűlési biztos nem bírálhatja felül az eljáró szerveknek a bizonyítás körében tett intézkedéseit és a bizonyítékok mérlegelésével összefüggő érdemi döntéseit. A bizonyítékokat újra nem értékelheti, vizsgálata csak arra terjedhet ki, hogy a hatóság a jogszabályoknak, végső soron az Alkotmánynak megfelelően járt-e el, a hatóságok intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása okozott-e alkotmányos visszásságot. Olyan adat nem merült fel vizsgálatom során, amely arra utalt volna, hogy a nyomozó hatóság átlépte a mérlegelési jogkör alkotmányos korlátait.
  	 Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy a panaszos alkotmányos jogai -  ideértve az Alkotmány 2. § /1/ bekezdésében megállapított jogállamisághoz kapcsolódó tisztességes eljáráshoz való jogot is -  nem szenvedtek sérelmet.
	A fentiek alapján a panasz ügyében alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot nem állapítottam meg, ezért a vizsgálatot lezárom. 

Budapest, 2000. november 21.

Gönczöl Katalin