OBH 6434/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panaszos sérelmezte a Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányságon vele szemben elrendelt szabálysértési eljárás megindítását és az eljárás során hozott első és másodfokú határozatokat. Véleménye szerint az ügyben eljáró hatóságok döntései elfogultak, mert a balesetet okozó egyik személy hivatásos állományú rendőr volt. 
	A panasz azt is tartalmazta, hogy a szabálysértési hatóságok nem tettek meg mindent a tényállás kellő felderítése érdekében. Ezért szüntették meg az eljárást bizonyíték hiányában, ami miatt a biztosító a személygépkocsijában keletkezett kárát nem térítette meg.
	A beadvány és annak mellékletei alapján felmerült a jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért az ügyben vizsgálatot rendeltem el. Ennek során felülvizsgálatra kértem fel az Országos Rendőr-főkapitányság Igazgatásrendészeti Főosztálya vezetőjét.

Érintett alkotmányos jogok
	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.).

A vizsgálat megállapításai
	A panasz és mellékletei alapján megállapítottam, hogy a panaszos részese volt a Budapest, XVIII. kerület Gyorsforgalmi úton 1995. május 17-én történt közlekedési balesetnek. A balesetben négy jármű ütközött össze, utolsónak a panaszos érkezett az ütközés helyszínére. Az ügyben közúti közlekedési szabályok kisebb fokú megsértése miatt a panaszos és a balesetkor előtte álló (a helyszínre harmadiknak érkező) gépkocsi vezetője ellen a Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság Központi Közúti Közlekedési Szabálysértési Osztálya, mint első fokú szabálysértési hatóság eljárást indított. A rendőri szerv az ügyben több szabálysértési tárgyalást tartott, majd az 1996. június 20-án hozott 05272/1995. számú határozatában a panaszossal szemben az eljárást szabálysértés hiányában megszüntette. Esetében a hatóság úgy foglalt állást, hogy ő nem volt felelős a bekövetkezett ütközésért, mert féktávolságát az előtte ütköző járművek lerövidítették. A harmadiknak ütköző gépkocsi vezetőjével szembeni eljárás lefolytatására hatásköre hiányát állapította meg a szabálysértési hatóság, mivel ez a személy a BM hivatásos állományú tagja volt, így őt parancsnoka vonhatta felelősségre. 
	A szabálysértési eljárást megszüntető határozat ellen a panaszos előtt ütköző személy fellebbezéssel élt, vitatta a panaszos balesetben való vétlenségét. A Budapesti Rendőr-főkapitányság, mint másodfokú szabálysértési hatóság a 176-01702/1996. szabs. számú, 1996. december 17-én kelt határozatában a fellebbezésnek helyt adott. Az első fokú határozatot teljes egészében hatályon kívül helyezte és az eljárásba elkövetőként bevont mindkét személy esetében új eljárás lefolytatását rendelte el. A másodfokú határozat indokolása szerint az első fokú hatóság határozata nem volt megalapozott, a bizonyítási eljárás nem volt teljes körű.
	Megállapítottam a panasz mellékleteiből azt is, hogy a rendőri szerv az új első fokú szabálysértési eljárásban elkövetőként hallgatta meg annak a gépkocsinak a vezetőjét is, aki a baleset helyszínére másodiknak érkezett. A Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság az ügyben 1998. július 3-án ismét megszüntető határozatot hozott. A 05272/3/1995. számú szabálysértési határozat indokolása szerint a három elkövetőként meghallgatott személlyel szemben nem lehetett megállapítani az ütközés sorrendiségét, az eljárás folytatásától pedig nem lehetett eredményt várni. Ezért bizonyítottság hiányában szüntette meg a szabálysértési eljárást a hatóság. A határozat kitért arra is, hogy az baleset negyedik résztvevőjének - tehát az ütközéskor elől álló gépkocsi vezetőjének - a felelőssége az eljárásban nem merült fel. 
Végül a hatóság rögzítette a határozatban, hogy a kártérítési igénnyel nem foglalkozott, a felek kárigényüket bírósági úton érvényesíthetik. 
	Az új első fokú határozat ellen a panaszos nyújtott be fellebbezést. Fellebbezése 1998. augusztus 10-én kelt. Abban azt kérte, hogy a hatóság állapítsa meg az ő vétlenségét és a harmadiknak ütköző gépkocsi vezetőjét vonja felelőssé. A fellebbezést elbíráló szabálysértési hatóság 1998. szeptember 23-án hozta meg döntését. A fellebbezést nem találta megalapozottnak, az első fokú határozat minden rendelkezését helyben hagyta. A megyei rendőri szerv határozatának indokolásában rámutatott, hogy - az iratok tartalma alapján - az első fokú hatóság határozata törvényes és megalapozott volt. A beszerzett adatok és információk alapján ugyanis valóban nem lehetett megállapítani egyértelműen és minden kétséget kizáróan a szóban forgó ütközés sorrendiségét. A másodfokú szerv az eljárás folytatására, illetve új eljárás elrendelésére nem látott törvényes alapot, mivel a cselekmény óta két év eltelt. Ezen döntése a szabálysértésekről szóló 1968. évi I. törvény (Sztv.) 12. §-ának azon előírásán alapult, mely szerint "... A cselekmény elkövetésétől számított két év elteltével azonban felelősségre vonásnak nincs helye." Tekintettel arra, hogy a baleset 1995. május 17-én történt, 1997. május 17-ét követően a szabálysértés elkövetőjét akkor sem lehetett volna felelősségre vonni, ha a két év elteltével az elkövető személyét teljes bizonyossággal megállapították volna. 
	Az országos főkapitányság főosztályvezetője arról is tájékoztatott, hogy miután az ügyben a Budapesti Rendőr-főkapitányság 1996. december 17-én kelt határozatában új eljárást rendelt el, az első fokú szabálysértési hatóság újabb meghallgatásokat foganatosított. A meghallgatások időben - 1997. február 17-től 1998. május 27-ig (másfél év) - indokolatlanul elhúzódtak és emiatt az eljárást lezáró, 1998. július 3-án kelt szabálysértési eljárást megszüntető határozat meghozatala törvénysértő volt. Ekkorra ugyanis az elkövető felelősségrevonására - az abszolút elévülési idő beállta miatt - már nem volt lehetőség.
	A főosztályvezető megállapította azt is, hogy az első fokú hatóság az új eljárás során nem teljesítette a másodfokú hatóság által előírt eljárási cselekményeket sem (szakértőt nem vont be az ügybe). Ez azonban - a főosztályvezető szerint - csak részben járult hozzá ahhoz, hogy a szabálysértés elkövetője nem vált ismertté.
	Az abszolút elévülési idő bekövetkezése miatt a felügyeleti intézkedésre jogosult országos rendőri szerv sem látott lehetőséget új eljárás elrendelésére, az eljárási iratok alapján pedig nem találta bizonyítottnak az eljárásba elkövetőként bevont személyek egyikének sem a felelősségét. 
	Tájékoztatójában rámutatott a főosztályvezető arra is, hogy a Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság Központi Közúti Közlekedési Szabálysértési Osztálya jár el valamennyi Budapesten elkövetett közlekedési szabálysértési ügyben. Ezért a panaszos ellen folyamatban volt szabálysértési eljárás lefolytatásából nem volt indokolt kizárni az eljáró rendőri szervet.
	Az országos főkapitányság főosztályvezetője az ügyben általa feltárt hiányosságok miatt felhívta a Budapesti Rendőr-főkapitányság Igazgatásrendészeti Főosztálya vezetőjének figyelmét, hogy a jövőben fokozottan ügyeljen a felügyelete alá tartozó hatóságok eljárásainak törvényességére, illetve gondoskodjon a konkrét ügyben mulasztók felelősségrevonásáról. A felhívás alapján a budapesti főkapitányság igazgatásrendészeti főosztály jogorvoslati alosztályának vezetője ismételten áttanulmányozta a panasszal érintett szabálysértési ügy teljes iratát. Megállapította, hogy a koccanásos baleset miatt indult eljárás alapjául szolgáló iratokat 1995. május 30-án iktatták az első fokú szabálysértési hatóságnál. Június 12-én az iratokat megküldték a Dabasi Rendőrkapitányságra - megkeresés útján történő - meghallgatások teljesítése végett. Az iratok 1995. augusztus 14-én érkeztek vissza a kerületi kapitányságra, ahol november 21-én hallgatták meg elkövetőként a panaszost és még egy személyt. Ekkor a tárgyalást - tanú meghallgatások céljából - elnapolták 1996. február 5-ére. Ezt követően hozott a szabálysértési hatóság 1996. június 20-án megszüntető határozatot. E határozat ellen az eljárás alá vont egyik személy 1996. július 26-án fellebbezést terjesztett elő, amit a budapesti főkapitányság december 6-án iktatott. A másodfokú határozat 1996. december 16-án kelt, ekkor rendelte el az új eljárás lefolytatását a főkapitányság. Az alosztályvezető az abszolút elévülési idő beálltával összefüggő körülményekkel kapcsolatban az országos főkapitányság főosztályvezetőjével azonos tartalmú megállapításokat rögzített. Az alosztályvezető az első fokú szabálysértési hatóság által elkövetett jogsértések - eljárás indokolatlan elhúzódása, az eljárásnak elévülési időn túli megszüntetése - miatt nyomatékosan felhívta a Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság Központi Közúti Közlekedési Szabálysértési Osztály vezetőjének figyelmét az állomány szakmai ismeretének naprakésszé tételére, továbbá utasította a szorosabb vezetői ellenőrző tevékenység fokozására, valamint az indokolatlanul elhúzódó baleseti ügyek haladéktalan felülvizsgálatára. Fegyelmi felelősségrevonás alkalmazását azonban nem tartotta indokoltnak.
	Az Országos Rendőr-főkapitányság főosztályvezetőjének tájékoztatását elfogadtam. A szabálysértési eljárásban a tényállás tisztázása és a felelősség kérdésével összefüggő adatok mérlegelése a szabálysértési hatóságok feladata. Az országgyűlési biztos nem mérlegelheti a felmerült bizonyítékokat, csak azt állapíthatja meg, hogy a hatóság a jogszabályoknak, végső soron az Alkotmánynak megfelelően járt-e el, a hatóságok intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása okozott-e alkotmányos visszásságot. Ennek megfelelően megállapítottam, hogy a Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság Központi Közúti Közlekedési Szabálysértési Osztály ügyben eljáró dolgozója és annak parancsnoka megsértették a jogállamiság és a jogbiztonság követelményét, valamint a tisztességes eljáráshoz való alkotmányos jogot figyelemmel arra is, hogy a panaszosnak és a többi eljárás alá vont személynek jogos érdeke fűződött ahhoz, hogy a velük szemben elrendelt szabálysértési eljárás számukra megnyugtató módon, az abszolút elévülési időn belül, mielőbb befejeződjön. Az alkotmányos visszásságot az okozta, hogy a szabálysértési eljárást indokolatlanul elhúzták, az első határozatot a baleset időpontjától számított mintegy másfél év múlva hozták meg, tehát jelentősen túllépték az Sztv. 52. § (5) bekezdésének azon előírását, ami szerint "A szabálysértési eljárást általában egyetlen tárgyaláson be kell fejezni, és az első fokú határozatot lehetőleg az eljárás megindításától számított harminc napon belül meg kell hozni. ...". 
	Megállapítottam továbbá, hogy az első fokon eljáró ügyintéző és parancsnoka az eljárás indokolatlan hosszú ideje alatt sem folytatott teljes körű bizonyítást, ezért elkerülhetetlenné vált, hogy az ügyben a másodfokú hatóság új eljárás lefolytatását ne rendelje el. Ez az eljárás időszerűségét tovább veszélyeztette. Sőt, az ügyintéző és parancsnoka az új első fokú eljárás során elmulasztotta végrehajtani a fellebbezést elbíráló felettes rendőri szerv által meghatározott eljárási cselekményeket, szakértői vélemény nem szerzett be. Mindez ugyancsak a jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljáráshoz való alkotmányos joggal összefüggésben okozott visszásságot. 
	A jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljáráshoz való alkotmányos joggal nem egyeztethető össze az sem, hogy az első fokú szabálysértési hatóság ügyintézője és parancsnoka nem fejezték be az új eljárást az abszolút elévülési idő beálltáig, vagyis 1997. május 17-ig. Ezt az eljárást is indokolatlanul elhúzták, ügydöntő határozatot ismét mintegy másfél év elteltével, 1998. május 27-én hoztak. Ugyanezen alkotmányos jogsérelmet idézte elő a Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság Központi Közúti Közlekedési Szabálysértési Osztály ügyben eljáró dolgozója és annak parancsnoka amiatt is, mert nem észlelték 1997. május 17-én, hogy a cselekmény elkövetésétől számított két év eltelt, ezzel megszűnt az elkövető felelősségre vonásának lehetősége és az eljárást már ekkor meg kellett volna szüntetni.

	A fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény (továbbiakban: Hszt.) 119. § (1) bekezdése szerint "Fegyelemsértést követ el, és fegyelmi eljárás keretében felelősségre kell vonni a hivatásos állomány tagját, ha a szolgálati viszonnyal kapcsolatos kötelezettségét vétkesen megszegi." A vizsgálatom során megállapított alkotmányos visszásságokat okozó szabálysértési előadóval és parancsnokával szemben tehát fegyelmi eljárás elrendelésének kezdeményezése lenne megalapozott. Tekintettel azonban arra, hogy a Hszt. 122. §-a azt is kimondja, hogy "Elévülés miatt nem indítható fegyelmi eljárás, ha a) a fegyelemsértés elkövetése óta 1 év, ... eltelt." - már pedig a szóban forgó ügyben ez a jogszabályi előírás bekövetkezett - a felelősségrevonásra ajánlást nem teszek.
	A panaszos hivatalunkhoz előterjesztett beadványa 1998. november 3-i keltezésű és azt hivatalunkban 1998. november 9-én iktatták. Ezt azért tartottam szükségesnek megjegyezni, hogy rávilágítsak arra, hogy a hivatalunkban elhúzódó vizsgálat nem befolyásolta a panaszos ellen folyamatban volt szabálysértési eljárás kimenetelét. A szabálysértési eljárás folytatásának, esetleges új eljárás elrendelésének lehetősége ugyanis a már hivatkozott abszolút elévülési idő beálltakor, vagyis 1997. május 17-én megszűnt. Természetesen az általam megállapítottak nem érintik a panaszos azon lehetőségét, hogy jogosnak vélt kárigényét - ha eddig még nem tette meg - bíróság előtt érvényesítse, amennyiben megítélése szerint az ügyben eljáró hatóságok mulasztásából eredően kárt szenvedett.
	A megállapított alkotmányos visszásságokra tekintettel - az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv.) 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom
	- a Budapesti Rendőr-főkapitányság vezetőjének, hogy rendelje el a Budapesti VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság Központi Közúti Közlekedési Szabálysértési Osztályán folyó szabálysértési munka komplex ellenőrzését. A vizsgálatban fordítson különös figyelmet az eljárások időszerűségének és az elévülés szabályainak érvényesülésére. Végül a vizsgálatról készült jelentést főkapitányi vezetői értekezleten tárgyalják meg.
	Kérem Budapest rendőrfőkapitányát, hogy ajánlásommal kapcsolatos álláspontjáról, illetve intézkedéséről az Obtv-ben meghatározott 30 napon belül szíveskedjen tájékoztatni.

Budapest, 2000. április 13.

Gönczöl Katalin