OBH 5916/1998. 
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Nagy Réka

Vizsgálat megindulása:
	Panaszos a következő panaszokat tartalmazó beadvánnyal fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához:
	I. a) sérelmesnek találta, hogy a IV. kerületi rendőrkapitányság a feljelentés sorsáról nem határozatban döntött, hanem levélben tájékoztatta arról, hogy bűncselekmény hiánya miatt a büntetőeljárás kezdeményezésére nem kerülhet sor,
I. b) a Legfőbb Ügyészség több mint három és fél hónap múlva értesítette a panaszost arról, hogy a nyomozás-felügyeleti intézkedés megtétele érdekében a IV. kerületi rendőrkapitányság ellen benyújtott panaszát áttette a Fővárosi Főügyészséghez,
I. c) a IV-XV. kerületi ügyészség nyomozás-felügyeleti intézkedése során nem állapított meg sem eljárási jogi sem pedig anyagi jogi szabálysértést,
I. d) 1998. augusztus 17-én a Fővárosi Főügyészségtől nyomozás-felügyeleti intézkedést kért a panaszos és arra a panasz benyújtásáig, 1998. október 13-ig nem kapott választ,
II. a) sérelmezi a panaszos egy következő büntető üggyel kapcsolatban, hogy a miskolci rendőrkapitányság először gyanúsítottként hallgatta ki, majd a kihallgatás után az eljáró rendőr felettese utasítására a jegyzőkönyvet összetépte és tanúként is kihallgatta, majd amikor panaszos kérte, hogy a feljelentést mutassák meg neki, akkor azt a választ kapta, hogy tanúként nem illeti meg az irat-betekintési jog,
II. b) ugyanakkor a panaszos a beadványának hivatalomhoz történő benyújtásig (1998. október 13.) nem kapta meg a tanút megillető utazási költségtérítést,
II. c) sérelmezi, hogy akkor, amikor a miskolci rendőrkapitányság a feljelentővel szemben lefolytatandó büntető eljárásokkal összefüggésben elfogultságot jelentett be, akkor ilyen esetben miért jár el,  amikor ő a feljelentő.
III. a) A harmadik büntető eljárással kapcsolatban sérelmezi a panaszos, hogy a kazincbarcikai rendőrkapitányság bűncselekmény hiánya miatt nyomozás megszüntetéséről határozott, akkor amikor a panaszos volt férje elvitte a gyerekeknek vásárolt számítógépet,
III. b) a Borsod- Abaúj -Zemplén Megyei Főügyészség elutasította a panaszos nyomozás-felügyeleti intézkedés iránti kérelmét.
Az ügyben a jogállamiságból fakadó jogbiztonság és a tisztességes eljáráshoz való joggal ( Alk. 2§ (1) bek.), valamint a tulajdonhoz fűződő joggal ( Alk. 13. § (1) bek.) összefüggésben vizsgálatot indítottam.
A vizsgálat során megkerestem a Budapest, IV. kerületi rendőrkapitányságot, a miskolci rendőrkapitányságot és a kazincbarcikai rendőrkapitányságot, ezen kívül megkerestem a IV-XV. Kerületi Ügyészséget és a Fővárosi Főügyészséget.  A megkeresett szervek a szükséges iratokat a rendelkezésemre bocsátották.

Megállapított tényállás
	I. ) Panaszos 1997. december 5-én feljelentést tett a Budapesti Rendőr-főkapitányságon volt férje ellen, akit a feljelentésben azzal vádolt, hogy Felsőzsolcán lévő közös lakóházból eltűnt a férjjel közös szerzeményű Lada márkájú személygépkocsi. Feljelentésében a panaszos kérte, hogy a miskolci rendőrkapitányság helyett más rendőrséget jelöljenek ki eljárásra, mert férje a miskolci rendőrkapitányságon baráti kapcsolatokkal rendelkezik.
1998. január 5-én a IV. kerületi Rendőrkapitányság Igazgatásrendészeti Osztálya levélben tájékoztatta a panaszost, hogy a közös szerzeményüket képező gépjárművel kapcsolatos mindennemű ügyintézésre házastársa jogosult, mivel a járművet az ő nevére vásárolták meg.
1998. január 13-án a BRFK-hoz  fordult a panaszos mert sérelmezte, hogy feljelentését a IV. kerületi Rendőrkapitányság nem minősítette feljelentésnek, ezért arra levélben válaszolt ahelyett, hogy határozatban döntött volna a nyomozás elrendeléséről vagy megtagadásáról.
1998. március 24-én a IV. kerületi rendőrkapitányság vezetője a 1444-29/3027/1/1997/1998. sz. levélben tájékoztatta a panaszost, hogy bűncselekmény hiánya miatt büntetőeljárás kezdeményezésére nem kerülhet sor.
1998. április 6-án a panaszos a Legfőbb Ügyészséghez fordult az ügyben, ahonnan három és fél hónap múlva külön írásbeli érdeklődésre, 1998. július 23-án tájékoztatták, hogy a Fővárosi Főügyészséghez tették át az ügyet.
1998. július 30-án a panaszost a Fővárosi Főügyészség levélben tájékoztatta arról, hogy a IV.-XV. Kerületi Ügyészségnek megküldték a panaszát kivizsgálás céljából.
1998. augusztus 4-én a IV-XV. Kerületi Ügyészség vezetője arról tájékoztatta a panaszost, hogy feljelentésében alternatívákat jelölt meg az autó hollétével kapcsolatban és lévén a gépkocsi közös szerzemény, ezért annak eladása nem valósít meg bűncselekményt, valamint megállapította, hogy a kerületi rendőrkapitányság a feljelentésnek nevezett beadványát érdemben megvizsgálta és arról a panaszost megfelelően tájékoztatta.
1998. augusztus 17-én panaszos a Fővárosi Főügyészséghez fordult és panaszt jelentett be a IV. kerületi rendőrkapitányság igazgatásrendészeti osztályának vezetője, a rendőrkapitányság vezetője és a Bp. IV-XV. Kerületi Ügyészség intézkedéseivel kapcsolatban.  Beadványában sérelmezte, hogy az ügyész olyan megállapítást tett, miszerint a rendőrség a panaszost értesítette arról, hogy férje a gépjárművet még 1997. július 12-én értékesítette volna, de erről a panaszos csak két hónappal később - a második rendőrségi tájékoztató levélből - szerzett tudomást, másrészt sérelmezte azt is, hogy feljelentését az ügyészség is csak "feljelentésnek nevezett beadványnak" minősítette.
1998. október 20-án kelt levelében a fővárosi főügyész igazat adott a panaszosnak a tekintetben, hogy beadványát valóban feljelentésnek kellett volna minősíteni és a nyomozás elrendeléséről vagy megtagadásról határozatban kellett volna  a IV. kerületi rendőrkapitányságnak dönteni, sőt a kerületi ügyésznek is határozatban kellett volna a panaszt elbírálnia.  Ezért a fővárosi főügyész felhívta a kerületi vezető ügyész figyelmét a jogszabályok betartására.  Ugyanakkor a  fővárosi főügyész arról is tájékoztatta a panaszost, hogy a " büntető jogalkalmazás gyakorlata töretlen abban, hogy a házasfelek a közös vagyon körébe tartozó vagyontárgyakra nézve egymás sérelmére csak bizonyos különleges feltételek mellett - pl. a vagyontárgy jellege folytán kétségtelenül, kizárólag az egyik házasfél révén került a közös vagyonba - követhetnek el vagyon elleni bűncselekményeket."  valamint tájékoztatta a főügyész a panaszost arról is, hogy ugyanaz a cselekmény nem valósíthat meg egyszerre lopást, sikkasztást és csalást.
1998. november 12-én a panaszos a Legfőbb Ügyészséghez fordult ismételten nyomozás-felügyeleti intézkedést kérve.
1999. február 1-én a Legfőbb Ügyészség Nyomozás Felügyeleti Főosztályának vezetője határozatban rendelte el azt, hogy  a Miskolci Városi Ügyészség hozzon határozatot, mert a  Miskolci Városi Ügyészség lett volna illetékes eljárni az ügyben.
1999. február 15-én a Miskolci  Városi Ügyészség a nyomozás megtagadásáról döntött, mert a feljelentett cselekmény nem bűncselekmény.  Indokolásként a következőket jelölte meg határozatában : "megállapítást nyert, hogy a gépkocsi R. F. nevére volt íratva, de az a feljelentő és R. F. közös tulajdonát képezte.  A hatályos büntető jogszabályok és ítélkezési gyakorlat szerint mind a lopás, mind pedig a sikkasztás elkövetési tárgya csak idegen dolog lehet.  Nem idegen azonban a közös tulajdonukban lévő dolog.  A házassági életközösség fennállása alatt a házastársak között házastársi vagyonközösség keletkezik.  A házastársak osztatlan közös tulajdonában áll mindaz, amit az életközösség fennállása alatt együttesen vagy külön-külön szereztek."  A feljelentő csalásra való hivatkozása sem megfelelő, mert a csaláshoz szükséges, hogy a másik felet tévedésbe ejtsék, vagy tévedésben tartsák és ez a jelen esetben nem valósult meg.  Következésképpen R. F. nem követett el bűncselekményt.
1999. február 24-én a panaszos a Borsod Abaúj -Zemplén Megyei Főügyészséghez fordult.
A BAZ Megyei Főügyészség a panaszt alaptalanság miatt elutasította.  A határozat hivatkozik arra, hogy a gépkocsi a házastársak közös tulajdonát képezte, mivel az életközösség fennállása alatt szerezték.  A házastársi vagyonközösséghez tartozó dolognak az egyik fél által a másik fél beleegyezése nélkül történő elidegenítése, vagy az azzal való bárminemű rendelkezés nem valósít meg bűncselekményt.
1999. május 2-án a panaszos a Legfőbb Ügyészség Nyomozás Felügyeleti Főosztályához fordult.
és kérte, hogy a BAZ Megyei Főügyészség határozatát vizsgálja felül.
1999. június 16-án a Legfőbb Ügyészség a panaszt elutasította és hivatkozott arra, hogy a házastársak a házastársi közös vagyon körébe tartozó vagyontárgyakra egymás sérelmére nem követnek el bűncselekményt, ha  a vagyontárggyal önállóan rendelkeznek.
	II. ) 1998. március 26-án a panaszos válófélben lévő férje feljelentést tett a panaszos és H.P. ( a panaszos élettársa) ellen szándékos rongálás és magánlaksértés vétségének elkövetése miatt.
1998. április 8-án a panaszos férjét meghallgatta a rendőrség.  A jegyzőkönyvből kiderült, hogy panaszos és férje 1996 óta külön élnek.  A bírósági tárgyaláson a lakáshasználatot ideiglenesen oly módon osztották meg, hogy a panaszos férje a földszinten, felesége pedig az emeleten lakik.  A két lakásnak külön bejárata van.  A tárgyaláson állítólag a panaszos és férje megegyeztek abban, hogy a panaszos akkor mehet be a férj lakrészébe, ha a férj otthon tartózkodik.
1998. március 24-én a férj éppen a testvérénél tartózkodott, amikor a szomszéd telefonon értesítette, hogy a panaszos és élettársa a lakásában vannak.  Ekkor hazament a férj és azt tapasztalta, hogy az ajtót betörték.  A betöréssel kapcsolatban feltételezte, hogy azt csak a felesége élettársa törhette be.
1998. június 11-én panaszost, mint tanút meghallgatta a rendőrség.  A kihallgatáson elmondta a panaszos, hogy az igaz, hogy a bontóperi tárgyaláson megállapodtak abban, hogy a lakást megosztva használják, de nem úgy, ahogy a férj elmondta, mert ő mint feleség használja a középső szintet, ami gyakorlatilag a földszint és a férj használja a felső szintet.  Panaszos elismerte, hogy az említett napon kint járt a lakásban, és elismerte azt is, hogy ő törte fel az ajtót, ugyanis nem volt hozzá kulcsa, de arra hivatkozott, hogy a válóper még folyamatban van.
1998. június 12.-én a miskolci rendőrkapitányság a nyomozás megszüntetéséről határozott.  Indokolásként azt hozta fel, hogy a panaszos feleség által elmondottak helytállóak a lakáshasználattal kapcsolatban, mert a 23.681/1996./41. sz. bírósági tárgyalási jegyzőkönyvben is az szerepel, hogy a feleség használja a földszinti helyiséget és a férj a felső szintet, ezért a panaszos akkor, amikor betörte az ajtót a saját lakrészébe hatolt be, ezért nem követett el bűncselekményt.
1998. június 14-én panaszos a Miskolci Rendőrkapitánysághoz fordult és rendőri intézkedés ellen panaszt és feljelentést tett.  Panaszában elmondta, hogy sérelmezi, hogy a rendőrség eljárt a férj által tett feljelentés ügyében, akkor, amikor a Miskolci Rendőrkapitányság elfogultságot jelentett a panaszos férje által elkövetett ügyek vizsgálatával kapcsolatban.  Sérelmezte a panaszos, hogy a feljelentést nem tekinthette meg, holott először gyanúsítottként idézték meg, sőt meghallgatás is megtörtént, igaz, hogy később még ugyanazon a napon tanúként is kihallgatták, valamint sérelmezte azt is, hogy arra való tekintettel, hogy gépkocsival mentek Miskolcra a rendőrség nem fizetetett útiköltség-térítést.
Ugyanebben a levelében a panaszos feljelentést tett volt férje ellen hamis vád miatt.
1998. november 12-én panaszos ismét a rendőrséghez fordult, mert sérelmezte, hogy sem az irat-megtekintési panaszával kapcsolatban, sem pedig a költségtérítésre nem kapott választ.
1998. november 17-én az ügyben eljáró rendőr jelentést tett.  
A jelentésben az eljáró rendőr elmondta, hogy a panaszost valóban gyanúsítottként idézte és csak a megjelenésük napján, a kihallgatást megelőzően derült ki az, hogy a panaszos férje a bírósági jegyzőkönyvben foglaltakkal ellentétesen nyilatkozott a lakáshasználatot illetően.  Ezt a bírósági jegyzőkönyv másolatot a panaszos mutatta be az eljáró rendőrnek akkor, amikor az a személyi adatokat vette fel számítógépen, de a rendőr előadása szerint gyanúsítottkénti meghallgatás nem történt meg, erről teljes jegyzőkönyv nem született mindössze az első oldala, melyen mindössze a panszos személyi adatai szerepeltek és ezt a rendőr valóban összetépte.  Ezt követően a rendőr meghallgatta a panaszos férjét, aki a tanúkihallgatáson úgy nyilatkozott, hogy valószínűleg a bíróságon hibásan vették fel a jegyzőkönyvet.  A jegyzőkönyvet egyébként panaszos férje aláírta.  A panaszost ezek után, mint tanút hallgatták meg.  A kihallgatás során a panaszos nem jelezte, hogy útiköltség térítést kér, azt jóval később október folyamán kérte, amikor idézés nélkül megjelent a rendőrségen.
1998. november 24-én 2837/1998. bü. számon a Miskolci Rendőrkapitányság vizsgálati osztályának vezetője levelet írt a Miskolc Városi Ügyészségnek, ahol a vizsgálati osztály vezetője javasolta elutasítani az eljáró rendőr elleni panaszt, mert bár a panaszost tényleg gyanúsítottként idézte meg a rendőr, de a kihallgatására, mint gyanúsított nem került sor, a rendőr csak a személyi adatokat vette fel úgy mint gyanúsított, de az érdemi kihallgatásra azért nem került sor, mert a panaszos bemutatta azt a bírósági jegyzőkönyvet amiből kiderült, hogy a lakáshasználatban pont fordítva állapodtak meg, ezért a panaszos a saját lakrészét kellet, hogy feltörje.
Ugyanezen a napon a rendőrség kifizette a panaszosnak és élettársának járó útiköltséget.
1998. december 15-én a Miskolci Városi Ügyészség meghozta a B. 3691/1998./1-I. sz. határozatát, melyben a panaszos panaszait - miszerint gyanúsítottként idézték meg, költségtérítés elmaradt és az iratismertetés nem történt meg - elutasította.  Az ügyészség megállapította, hogy " Az ügyben a nyomozóhatóság a feljelentés kiegészítés foganatosítása után gyanúsítottként idézte meg budapesti lakhelyükről R. F.-nét és élettársát H. P.-t. (..) R. F.-né bemutatta nyomozónak a Miskolci Városi Bíróság 23681/1996/41. számú R. F.-né és R.F. házassága felbontása vonatkozásában folyamatban lévő bírósági eljárás során készült 1998. január 8. napi keltezésű jegyzőkönyvet. (..) Ez a körülmény az eljáró nyomozó számára egyértelművé tette, hogy a feljelentésben szereplő cselekmény nem bűncselekmény, ezért a gyanúsítottként kihallgatáshoz szolgáló jegyzőkönyv első oldalát (..) megsemmisítette.
(...) Az eljáró nyomozó helyesen jutott arra a következtetésre a rendelkezésre álló nyomozati anyag alapján, hogy gyanúsítottként megidézte R. F.-nét és élettársát H. P.-t. (...) R. F.-né vonatkozásában a gyanúsítás érdemben nem is történt meg ugyanis a megsemmisített első oldal semmiféle bizonyító erővel nem rendelkezett (..).
	III.) Panaszos 1998. február 25-én feljelentést tett férje ellen, mert az gyermekei számítógépét és tartozékait ellopta.  A feljelentésben az édesanya a számítógép értékét 200 ezer Ft-ban jelölte meg.  A feljelentés tartalmazza, hogy az édesapa állítólag számítógépet testvérének adta.
1998. március 17-én a kazincbarcikai rendőrkapitányság megkereste a Bp. IV. kerületi rendőrkapitányság bűnügyi osztályának vezetőjét azért, hogy a feljelentőt hallgassák ki a következőkről: panaszos és férje házassági életközösségben élnek-e, megtörtént-e a vagyonmegosztás, a feljelentő szerint kinek a tulajdonában volt a számítógép, és nyilatkoztassák a feljelentőt, hogy az általa megjelölt tanúk ( lánya, élettársa) milyen érdemleges adattal bírnak az üggyel kapcsolatban és ennek keretében folytassák le a szükséges kihallgatásokat.
1998. március 26-án a feljelentő édesanyát tanúként kihallgatta a IV. kerületi rendőrkapitányság.  A jegyzőkönyv alapján a feljelentő elmondta, hogy 1996. nyarán férje munkahelyétől végkielégítést kapott, és ebből vette a gyerekeknek a számítógépet.  Ők ekkor már válófélben voltak.  Az édesanya 1996. októberében költözött ki a közös lakásból, de addig sem éltek már közös háztartásban.
1998. január 22-én ment az édesanya legközelebb ki a közös lakásba és ekkor észlelte, hogy a számítógép a tartozékaival nincs meg.  Ekkor az apa azt mondta, hogy a gépet magának vette. Az édesanya azt is elmondta a kihallgatás során, hogy férje még az élettársának is egy alkalommal azt mondta, hogy a gyerekeké a számítógép. Az anya elmondta azt is, hogy  1996. nyarán, amikor leltárt készítettek a lakásban, akkor a beszélgetésről magnófelvétel készült, amin szerepel a férj azon állítása, hogy a gyerekeknek vette a számítógépet.  A kazettát az édesanya felajánlotta a rendőrségnek.
A panaszos lányát szintén tanúként hallgatták meg az ügyben.  A lány elmondta, hogy az édesapjától 1996. tavaszán kapta a számítógépet, amit az édesapa egy ismerősétől vásárolt.  Az édesapa a lánya érdeklődésre, hogy hol van a számítógép elmondta, hogy a húgához vitte, mert majd ő szeretné használni és nem adja vissza a lányának.
A rendőrség meghallgatta az édesanya élettársát is tanúként, aki szintén elmondta azt, hogy az édesapa 1996. nyarán, amikor a házban tartózkodtak és a vagyonleltárt vették fel többször elmondta, hogy a számítógép a gyerekeké és ezt magnóra is rögzítették.
1998. április 3-án a Kazincbarcikai Rendőrkapitányság a 456/1998. bü. sz. alatta nyomozás megszüntetéséről határozott, mert a cselekmény nem bűncselekmény.  
Indokolásként a határozatban szerepel, hogy halaszthatatlan nyomozati cselekményként feljelentés kiegészítését rendelte el a rendőrség.  Ennek során tanúként hallgatta ki a panszos feljelentőt, aki elmondta, hogy a számítógépet gyermekeinek  a feljelentett édesapa a korábbi munkahelyén kapott végkielégítésből vásárolta.   A számítógép elvitelének időpontjában a panaszos és férje válófélben voltak, a bíróság viszont a válást még nem mondta ki, a közös tulajdonú ingó és ingatlan vagyonról.  Mivel a lopás tárgya csak idegen dolog lehet, ez a feltétel pedig jelen esetben nem áll fenn, mert a számítógép elvitelének időpontjában még fennállott a házastársak közötti vagyonközösség, ezért a férj nem követett el bűncselekményt.
1998. április 15-én a panaszos panaszt tett a Kazincbarcikai Városi Ügyészségen a nyomozást megszüntető határozat ellen.
1998. április 22-én a Kazincbarcikai Városi Ügyészség a panaszt elutasította, mert megállapította, hogy R. F. a házassági életközösség megszűnését követően szerzett különvagyonból vásárolta kiskorú gyermekei részére a számítógépet és azt csak gyermeki Budapestre történő költözését követően szállította húga lakására. (...)A számítógép vásárlásának körülményeire, valamint a sértettek és R.F. közötti gyermek-szülői viszonyra tekintettel az eljárás tárgyát képező számítógép nem tekinthető R. F.  vonatkozásában olyan idegen dolognak, amelyre R.. F. elkövethetné a lopás bűncselekményét. A gyermekei egyébként úgy nyilatkoztak, hogy édesapjuk a számítógépet nekik vásárolta.
A panaszos 1998. május 12-én nyomozás-felügyeleti intézkedést kért.
A megyei főügyészség levélben értesítette a panaszost, hogy a határozat megváltoztatására nincs törvényes lehetőség.
1998. november 12-én a Legfőbb Ügyészség Nyomozás-felügyeleti Főosztálya megállapította, hogy az eljárt hatóságok jogi álláspontja helytálló, ezért panaszát elutasította.

Alkalmazott jogszabályok
•	A Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. tv.
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.
•	A bünteteljárásról szóló 1973. évi I. tv.
5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelôen állapítsák meg, a terhelô és mentô, valamint a büntetôjogi felelôsséget súlyosító és enyhítô körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetôvé tették.
(3) A büntetôeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyôzôdésük szerint bírálják el.
12. § (1) Büntetôeljárást csak az e törvényben meghatározott feltételek alapján, bűncselekmény alapos gyanúja esetén és csak az ellen lehet indítani, akit bűncselekmény alapos gyanúja terhel.
13. § Büntetôeljárást nem lehet indítani, és a már megindult eljárást meg kell szüntetni vagy felmentô ítéletet kell hozni, ha
a) a cselekmény nem bűncselekmény vagy azt nem a terhelt (a feljelentett személy) követte el;
16. § (1) A nyomozó hatóságok feladata a bűncselekmények gyors és alapos felderítése, valamint a bűncselekmények elkövetôinek felelôsségre vonásához szükséges eljárási cselekmények elvégzése.
17. § Az ügyész feladata a nyomozás törvényessége feletti felügyelet, a vádemelés és a vád képviselete, továbbá a jogszabály által meghatározott esetekben a nyomozás.
44. § (1) Akivel szemben a büntetôeljárást folytatják (a terhelt) a nyomozás során gyanúsított, a bírósági eljárásban vádlott, a büntetés jogerôs kiszabása után elítélt.
(2) A terhelt jogosult megismerni, hogy milyen bűncselekmény miatt indult, illetôleg folyik ellene büntetôeljárás.
(4) A terhelt az ügy iratait a nyomozás befejezését követôen - ha e törvény eltérôen nem rendelkezik - megtekintheti. A nyomozás során is megtekintheti a saját vallomásáról és azokról az eljárási cselekményekrôl készült iratokat, amelyeknél jelen lehetett, továbbá a szakvéleményt, az egyéb iratokat pedig akkor, ha ez a nyomozás érdekeit nem sérti.
61. § (1) A bizonyítás eszközei különösen a tanúvallomás, a szakvélemény, a tárgyi bizonyítási eszköz, az okirat, a szemle, a helyszínelés, a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás és a terhelt vallomása.
(2) Az eljárás során fel lehet használni a bizonyítás olyan eszközeit is, amelyeket az arra illetékes hatóságok - a törvényben meghatározott feladataik teljesítése során - a büntetôeljárás megindítása elôtt szereztek meg.
(3) A bizonyítás eszközeinek nincs elôre meghatározott bizonyító ereje.
(4) A kétséget kizáróan nem bizonyított tényt a terhelt terhére értékelni nem lehet.
112. § (1) A hatóság - ha e törvény kivételt nem tesz - azt idézi, akinek jelenléte az eljárási cselekménynél kötelezô, és azt értesíti, akinek a jelenléte nem kötelezô, de a törvény lehetôvé teszi.
(3) Szükség esetén az idézés vagy az értesítés rövid úton (pl. távbeszélô útján) is történhet.
115. § (1) Az eljárási cselekményekrôl - ha e törvény másként nem rendelkezik - jegyzôkönyvvezetô vagy a hatóság tagja jegyzôkönyvet készít.
(2) A jegyzôkönyvben fel kell tüntetni:
a) a hatóság megnevezését,
b) az eljárás alapjául szolgáló bűncselekmény megjelölését és a terhelt nevét,
c) az eljárási cselekmény helyét és idejét,
d) a hatóság tagja, az eljárásban részt vevô személy és képviselôje, a szakértô, a hatósági tanú, továbbá - ha e törvény eltérôen nem rendelkezik - a tanú nevét.
(3) A jegyzôkönyvben röviden le kell írni az eljárási cselekmény menetét akként, hogy a jegyzôkönyv alapján az eljárási szabályok megtartását is ellenôrizni lehessen. A terhelt és a tanú vallomását, valamint a szakvéleményt a jegyzôkönyvnek a szükséges részletességgel, indokolt esetben szó szerint kell tartalmaznia. Jegyzôkönyvbe lehet foglalni - az ítélet kivételével - az eljárás során hozott határozatokat is. A hatóság tagja és a bírósági eljárásban a jegyzôkönyvvezetô a jegyzôkönyvet aláírja.
(4) Ha a jelenlevô ügyész, terhelt, védô, sértett vagy egyéb érdekelt az eljárással összefüggô esemény vagy nyilatkozat jegyzôkönyvbe vételét kéri, ez csak abban az esetben mellôzhetô, ha ennek megtörténtérôl a hatóságnak nincs tudomása.
(5) A jegyzôkönyvet a hatóság szükség esetén kiegészíti vagy kijavítja, errôl az érdekelteket értesíti.
116. § (1) A határozat bevezetô és rendelkezô részbôl, indokolásból és keltezésbôl áll. A jegyzôkönyvbe foglalt határozatnak nincs bevezetô része és keltezése; e törvényben meghatározott esetekben a határozat indokolását mellôzni kell, illetve mellôzni lehet.
121. § (1) A büntetô eljárás feljelentés, bejelentés vagy a nyomozó hatóság észlelése alapján indulhat meg.
125. § (1) A feljelentést a nyomozó hatóságnál kell írásban vagy szóban megtenni. A feljelentést más hatóság is elfogadhatja, de köteles azt a büntetô ügyekben eljáró hatóságnak megküldeni. A szóban tett feljelentést jegyzôkönyvbe kell foglalni.
126. § (1) A feljelentés beérkezésétôl számított három napon belül a nyomozás megtagadásáról vagy elrendelésérôl kell határozni. Ha a feljelentés alapján ebben nem lehet megnyugtatóan állást foglalni, tizenöt napon belül a feljelentés kiegészítésének van helye. Ezt a határidôt a nyomozó hatóság vezetôje indokolt esetben tizenöt nappal, ha pedig vizsgálatot kell tartani, további harminc nappal meghosszabbíthatja.
(2) A feljelentés kiegészítése során a nyomozó hatóság
a) a feljelentett kivételével bárkitôl okiratok és adatok rendelkezésére bocsátását, valamint felvilágosítás adását, a feljelentô vagy sértett állami szerv, társadalmi szervezet, szövetkezet vagy egyesület vezetôjétôl, illetôleg a vizsgálatra jogosult szervtôl vizsgálat tartását és a kár megállapítását kérheti;
127. § (1) A nyomozást határozattal meg kell tagadni, ha a feljelentésbôl vagy a feljelentés kiegészítése során szerzett adatokból megállapítható, hogy
a) a feljelentett cselekmény nem bűncselekmény, vagy a bűncselekmény alapos gyanúja hiányzik,
130. § (1) Nyomozásnak - a halaszthatatlan nyomozási cselekmények kivételével - a nyomozó hatóság vagy az ügyész határozata alapján van helye. A határozatnak csak rendelkezô része és keltezése van.
(2) A nyomozás elrendelése elôtt halaszthatatlan nyomozási cselekményeknek van helye, ha a késedelem veszéllyel jár, így különösen a megkezdett bűncselekmény befejezésének, újabb bűncselekmény elkövetésének, az elkövetô elrejtôzésének, a bizonyítékok eltüntetésének vagy megsemmisítésének megakadályozása érdekében. Elôzetes letartóztatás, ideiglenes kényszergyógykezelés és lakhelyelhagyási tilalom azonban nem rendelhetô el.
(3) Halaszthatatlan nyomozási cselekmény esetén a nyomozást utólag el kell rendelni, kivéve, ha a nyomozás megszüntetésének van helye.
132. § (1) Ha a rendelkezésre álló adatok alapján meghatározott személy alaposan gyanúsítható bűncselekmény elkövetésével, a hatóság közli vele ennek lényegét, a vonatkozó jogszabályok megjelölésével.
137. § (1) A nyomozást fel kell függeszteni, ha
b) a cselekmény elbírálása olyan elôzetes kérdéstôl függ, amelynek eldöntése bíróság vagy más hatóság hatáskörébe tartozik;
139. § (1) A nyomozást határozattal meg kell szüntetni, ha
a) a cselekmény nem bűncselekmény, vagy azt nem a gyanúsított követte el;
142. § (1) Ha a hatóság a nyomozást elvégezte, a gyanúsítottat és a védôt értesíti, hogy a nyomozás iratait megtekinthetik, illetôleg a fogva levô gyanúsítottat e célból elôállítja. A gyanúsított és a védô az iratok megismerése során a nyomozás kiegészítését indítványozhatják, egyéb indítványokat és észrevételeket tehetnek. A gyanúsítottat erre a jogára figyelmeztetni kell. Az iratismertetés határnapjának elmulasztása miatt igazolásnak nincs helye.
148. § (1) Akinek a hatóság határozata, intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása a jogait vagy érdekeit sérti, emiatt panasszal élhet.
(2) Nincs helye panasznak a feljelentés kiegészítése, valamint a nyomozó hatóság egyéb adatszerzô tevékenysége során végzett eljárási cselekmények, a nyomozás elrendelése, a vádemelés, továbbá a bizonyítás körébe tartozó nyomozási cselekmények elrendelése és sorrendje miatt. Csak a sértett élhet panasszal a vádemelés mellôzése miatt.
(3) A hatóság határozata vagy intézkedése elleni panasznak - ha e törvény kivételt nem tesz - nincs halasztó hatálya. Kivételesen indokolt esetben a hatóság a határozat vagy az intézkedés végrehajtását a panasz elbírálásáig felfüggesztheti.
(4) A panaszt a határozat közlésétôl, illetôleg az intézkedésnek vagy az intézkedés elmulasztásának a panaszra jogosult tudomására jutásától számított nyolc napon belül lehet a hatóságnál megtenni.
(5) Ha a hatóság a panasznak nem ad helyt, az iratokat huszonnégy órán belül a panasz elbírálására jogosult ügyésznek, illetôleg a felettes ügyésznek köteles nyilatkozatával együtt megküldeni. Az ügyész, illetôleg a felettes ügyész a panaszt nyolc napon belül elbírálja.
(6) A panaszt akkor is el lehet utasítani, ha elkésett, vagy nem jogosulttól származik.
(7) A panasz elbírálásáról a panasztevôt - határozat hatályon kívül helyezése, illetôleg megváltoztatása esetén pedig azokat is, akikkel a határozatot közölték - értesíteni kell.
(8) A panasz elbírálásából ki van zárva az, aki a panaszra okot adó határozatot hozta vagy jóváhagyta, illetôleg az intézkedést tette vagy elmulasztotta.

A vizsgálat megállapításai:
	I. a) Azon panasz vizsgálata miszerint a rendőrség a panaszos feljelentését nem tekintette feljelentésnek, ezért nem döntött a nyomozás elrendeléséről sem pedig a megtagadásról, hanem a panaszost levélben értesítette.
	A vizsgálat tárgya az volt, hogy okozott-e a jogállamiságból fakadó jogbiztonság és annak szerves részéként értelmezendő tisztességes eljáráshoz fűződő joggal összefüggésben sérelmet az, hogy a rendőrség a panaszos írásbeli beadványát nem tekintette feljelentésnek és ezért annak sorsáról nem is határozatban döntött.
A tényállás megállapítása során kiderült, hogy a panaszos először a BRFK-hoz nyújtotta be feljelentését és kérte, hogy a BRFK jelöljön ki a miskolci rendőrkapitányság helyett, más rendőrséget, mert véleménye szerint férje személyes kapcsolatai révén az ügyet nem biztos, hogy megfelelően vizsgálnák.  A BRFK ezért a panaszos lakóhelye szerinti IV. kerületi rendőrkapitányságot jelölte ki eljárásra.  A IV. kerületi rendőrkapitányság a panaszost levélben először arról tájékoztatta, hogy a gépkocsi férje nevén volt, ezért azzal rendelkezni ő jogosult, másodszorra pedig megállapította, hogy a cselekmény - a férj a panaszos engedélye és tudta nélkül feltehetőleg eladta a vagyonközösséghez tartozó gépkocsit - nem bűncselekmény.
A panaszos ekkor a Legfőbb Ügyészséghez fordult panasszal a határozat meghozatalának elmulasztása miatt.
A panaszt a IV-XV. kerületi ügyészség  bírálta el.  Mindkét szerv panaszos beadványát érdemben elutasította.  Panaszos ekkor a Fővárosi Főügyészséghez, majd hivatalomhoz ( 1998. október 13.) fordult.  
A Fővárosi Főügyész - október 20.- án tájékoztatta a panaszost, hogy a rendőrség jogszabálysértőn járt el akkor, amikor feljelentését nem tekintették feljelentésnek és nem hoztak határozatot.  A panaszos a választ nem tartotta kielégítőnek, ezért a Legfőbb Ügyészséghez fordult.  A Legfőbb Ügyészség megállapította, hogy az ügyben a Miskolci Városi Ügyészség lett volna illetékes dönteni.  A Miskolci Városi Ügyészség végül meghozta a nyomozást megtagadó határozatot.
Panaszos ekkor ismét végigjárta az összes lehetséges fórumot, és végül a Legfőbb Ügyészség megállapította, hogy a Miskolci Városi Ügyészség döntése helytálló, miszerint a panaszos által megjelölt cselekmény nem bűncselekmény, ezért a nyomozás megtagadásának van helye.
Miután a tényállás részletes feltárása után megállapítottam, hogy a panaszban megjelölt sérelem miszerint a rendőrség nem hozott határozatot  - a panasz benyújtása után, 1999. február 15-én - végül megoldódott - mert ezt a hiányosságot a Miskolci Városi Ügyészség pótolta - ezért részletes vizsgálatot az ügyben nem folytatok le.
	I. b) Azon panasz vizsgálata, miszerint a Legfőbb Ügyészség több mint három és fél hónap elteltével értesítette a panaszost arról, hogy beadványát a Fővárosi Főügyészséghez tette át.
	Miután a panaszos feljelentését a IV. kerületi rendőrkapitányság nem tekintette feljelentésnek a panaszos a IV. kerületi rendőrkapitányság  intézkedésének elmulasztása miatt a Legfőbb Ügyészséghez fordult. A Legfőbb Ügyészség 1998. május 7-én levélben tájékoztatta a panaszost arról, hogy az ügyben a Fővárosi Főügyészség rendelkezik hatáskörrel és illetékességgel.  Miután megállapítottam, hogy a panasz ezen része ténybeli szempontokból nyilvánvalóan alaptalan, ezért vizsgálatát elutasítom.
A vizsgálat során telefonon megkerestem a Fővárosi Főügyészség munkatársát, aki a panaszost az áttételről 1998. május 12-én értesítette és elmondta, hogy az áttételről szóló tájékoztató levelet mindig sima levélpostai küldeményként küldik meg az érintettnek, ezért előfordulhatott, hogy a panaszos nem kapta meg az 1998. május 7-i (Legfőbb Ügyészség áttételről szóló tájékoztató levele) és május 12-ei (Fővárosi Főügyészség levele) levelet és ezért maradt információ nélkül az ügyével kapcsolatban.
	I. c) Azon panasz vizsgálata miszerint a IV-XV. kerületi ügyészség nem állapított meg sem anyagi jogi sem pedig eljárás jogi szabály sértést a IV. kerületi rendőrkapitányság tevékenységével kapcsolatban.
	A vizsgálat során megállapítottam, hogy a kerületi ügyészség szintén nem tekintette a rendőrségi bejelentést feljelentésnek és  megállapította, hogy a rendőrség megfelelően értesítette a panaszost arról, hogy a cselekmény nem bűncselekmény.
A Fővárosi Főügyészség a későbbiek során megállapította, hogy a beadványt feljelentésnek kellett volna tekinteni és arról határozatban kellett volna dönteni.  Tehát a Fővárosi Főügyészség megállapította IV. kerületi rendőrkapitányság eljárási jogi szabálysértését.  Az anyagi jogi kérdéssel kapcsolatban minden fórum ( IV. kerületi rendőrkapitányság második tájékoztató levele, kerületi ügyészség, Fővárosi Főügyészség, Legfőbb Ügyészség, Miskolc Városi Ügyészség, Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Ügyészség, majd ismételten a Legfőbb Ügyészség) helyesen foglalt állást.  Mindegyik szerv döntésében részletesen kifejtette azt, hogy a házastársi vagyonközösségbe tartozó dologra a házastársak részéről lopást nem lehet elkövetni.  Bár a szakirodalomban fellelhető az a nézet is, mely szerint a közös tulajdonban lévő dolog általában elkövetési tárgya lehet a lopásnak ama rész tekintetében, ami az elkövetőt nem illeti meg.  A bíró gyakorlat azonban az előbbi fejtegetésre alapozza döntését.
A vizsgálat során megállapítottam azt is, hogy a panasz végül megoldódott, ezért erre való tekintettel további vizsgálatot nem folytatok le. Miután a Fővárosi Főügyészség, a Legfőbb Ügyészség az eljárási szabályok megsértését megállapította, az anyagi jogi szabályokkal kapcsolatban pedig megfelelő felvilágosítást adott. A Miskolci Városi Ügyészség meghozta a nyomozást megtagadó határozatot és a határozat indokolása részletesen kitért arra, hogy a házassági vagyonközösség fennállása alatt az egyik tulajdonostárs dologgal történő rendelkezése nem bűncselekmény és a megfelelő tájékoztatást is megkapta a panaszos arra vonatkozóan, hogy igényét polgár jogi úton érvényesítheti férjével szemben.
	I. d) Azon panasz vizsgálata miszerint a Fővárosi Főügyészség a panaszos nyomozás-felügyeleti intézkedés iránti kérelmét több mint két hónap alatt bírálta el.
	A vizsgálat során megállapítottam, hogy a panaszos a Fővárosi Főügyészséghez címzett panaszbeadványát a Fővárosi Főügyészség 1998. augusztus 18-án iktatta.  A tájékoztató levél kelte 1998. október 20-a.  Panaszos hivatalomhoz 1998. október 13-án fordult, tehát a Fővárosi Főügyészség válasza nem készült még el, akkor, amikor panaszos hivatalomhoz fordult.   A Legfőbb Ügyészség 1999. február 1-én megállapította, hogy a Fővárosi Főügyészség az ügyben nem volt illetékes eljárni és az áttételt mind a Fővárosi Főügyészség, mind pedig a IV-XV kerületi ügyészség elmulasztotta.  A Legfőbb Ügyészség határozatában az intézkedésre jogosult Miskolc Városi Ügyészséget hívta fel a határozat meghozatalára.
Tekintettel arra, hogy a Fővárosi Főügyészség nem volt illetékes az ügyben eljárni, ezért a szerv késedelmét nem vizsgálom.
	II. a) Azon panasz vizsgálata miszerint a panaszost először gyanúsítottként, majd tanúként hallgatták meg és tanúkénti kihallgatása után nem tekinthetett bele a nyomozati iratokba, holott a gyanúsítottkénti meghallgatása megtörtént.
	A pontos tényállás megismerése érdekében megkerestem a Miskolci Városi Rendőrkapitányságot és kértem, hogy az üggyel kapcsolatban rendelkezésére álló iratokat küldje meg részemre.
Az iratok alapján - a tanú kihallgatásról készült jegyzőkönyv, a kihallgatást lefolytató rendőr jelentése - megállapítottam, hogy a panaszost valóban gyanúsítottként idézte meg a miskolci rendőrkapitányság magánlaksértés vétsége és rongálás vétségének alapos gyanúja miatt.  A rendőri jelentés alapján R.F-né még a gyanúsítottként történő meghallgatás megkezdése előtt, de a személyes adatok felvételének megkezdése után megmutatta azt a bírósági jegyzőkönyv másolatot, amely tartalmazza azt, hogy a felek - a férj és a feleség - megállapodtak az ideiglenes lakáshasználatban.  A jegyzőkönyv alapján kiderült, hogy a lakás megosztása pont fordítva történt, mint ahogy azt a panaszos férje a meghallgatáson előadta és ezért a feleség a saját lakrészébe hatolt be.  A panaszos azonban azt állítja, hogy a gyanúsítottként kihallgatása megtörtént és utána hallgatták csak ki mint tanút.  A rendelkezésemre álló iratok ( panaszos beadványa és s a rendőrségi iratok) nem alkalmasak arra, hogy megállapítsam azt, hogy valóban megtörtént-e a gyanúsítottkénti kihallgatás vagy sem.  Miután az országgyűlési biztosnak csak arra van lehetősége, hogy iratok alapján állapítsa meg a tényállást és az iratok alapján az nem bizonyított, hogy a gyanúsítottkénti kihallgatás megtörtént volna, ezért a panasz ezen részét bizonyíthatatlanság miatt elutasítom.  Miután nem bizonyított, hogy a gyanúsítottkénti kihallgatás megtörtént-e, ezért csak azt vizsgáltam, hogy tanút milyen irat-megismerési jog illeti meg kihallgatása során.  A panaszos megnyugtatása érdekében azonban a vizsgálat során kitérek majd arra is, hogy a gyanúsítottat milyen iratok megismerésnek joga illeti meg.
A büntetőeljárásról szóló 1973. évi I tv. ( továbbá Be.) alapján a tanút saját vallomásán kívül más irat megismerése nem illeti meg.
A gyanúsított irat-megismerési jogát a Be. a következőképpen szabályozza: A tv. 44. § (1) bekezdés 2) pontja alapján a terhelt jogosult megismerni azt, hogy milyen bűncselekmény miatt folyik ellene bűntető eljárás, ugyanezen szakasz (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a terhelt az ügy iratait a nyomozás befejezését követően megismerheti, a nyomozás során is megismerheti saját vallomásáról és azokról az eljárási cselekményekről készült iratokat, amelynél jelent lehetett, a szakvéleményt, egyéb iratot akkor, ha az a nyomozás érdekeit nem veszélyezteti, ezt szabályozza részletesen a 
142.  §.   A 142. § szerint, ha  a nyomozóhatóság a nyomozást befejezte, akkor értesíti a gyanúsítottat és védőjét arról, hogy a nyomozás iratait megtekinthetik. 
A Be. szabályait áttekintve megállapítottam, hogy a tanúnak nincsen arra joga, hogy a nyomozás során készült iratokat megismerhesse.  Téves és ezért nyilvánvalóan alaptalanként elutasítom azon panaszt miszerint gyanúsítottként a kihallgatás során több irat megismerése lehetséges, mint tanúként, mert az iratismertetés csak a nyomozás befejezését követően történhet meg és csak a gyanúsított és védője számára.  
A nyomozás során a gyanúsított irat-betekintési joga a következőkre korlátozódik: saját vallomása, azokról az eljárási cselekményekről készült iratok, melyeken jelen lehetett és kivételesen olyan egyéb iratok megismerésére terjed ki, amelyeknek megismerése a nyomozás érdekeit nem veszélyezteti.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX tv. 19. § (2) bekezdése alapján az országgyűlési biztos a nyilvánvalóan alaptalan beadványt elutasítja.  A beadvány nyilvánvaló alaptalansága azt jelenti, hogy a tények, a jogi okfejtés és az esetleges sérelem között nincs összefüggés, vagy nem úgy áll fenn az összefüggés, ahogy azt a panaszos felvázolta, illetve, hogy a beadványban leírtak nem azonosak a valós tényekkel, esetleg a beadvány alapjául szolgáló jogi okfejtés nincs összhangban jogszabályi rendelkezésekkel.  A vizsgált ügyben a beadvány kifejezetten arra az érvelésre épült, hogy a panaszost a gyanúsítottkénti kihallgatás után megillette volna az iratok megismerésének joga és ezt hiába próbálta meg érvényesíteni, a rendőrségtől azt a választ kapta, hogy tanúként nem illeti meg az iratbetekintés joga.  
Miután a vizsgált esetben nem bizonyított az, hogy a panaszost gyanúsítottként meghallgatták volna, mindössze az bizonyított, hogy gyanúsítottként megkezdték a személyi adatok felvételét, de végül tanúként történt meg a kihallgatás a rendőrség helyesen tájékoztatta a panaszost, mint tanút, hogy az iratokat nem ismerheti meg.
	II. b)  Azon panasz vizsgálata, miszerint a miskolci rendőrkapitányság annak ellenére eljárta a férj által tett feljelentés ügyében, hogy azokban az esetekben, amikor a férj gyanúsított, akkor elfogultságot jelentett a rendőrség.
	A vizsgálat során a Miskolci Városi Rendőrkapitányság munkatársa elmondta, hogy elfogultságát egy későbbi büntetőügy kapcsán jelentett a miskolci rendőrség, és erre az ügyre ki is jelölték a Kazincbarcikai Városi Rendőrkapitányságot.  A kizárás intézményét a Be. a 35-38. §-a szabályozzák.   E szerint az ügy elintézéséből a következő személyeket kell kizárni:
1) az ügyben mint terhelt, vagy védő jár el,
2) sértett, vagy feljelentő, vagy ezek képviselője,
3) tanú, vagy szakértő,
4) akitől az ügy elfogulatlan megítélése nem várható.
Az egész hatóság ki van zárva az eljárásból, ha hatóság vezetője az ügyben terhelt, vagy védő, sértett vagy feljelentő, vagy ezek képviselője.
A hatóság vezetőjének kell arról gondoskodnia, hogy azon személy, akivel szemben kizárási ok áll fenn az eljárásban ne vegyen részt.
Kizárási okot az ügyész, a terhelt, a védő, a sértett és a képviselő is előterjeszthet.
Ezen szabályok alapján megállapítható az, hogy kizárási okokat minden ügyben külön-külön kell értékelni és az a tény, hogy egy ügy elintézéséből egy hatóság, vagy valamely alkalmazottja ki van zárva, az nem jelenti azt, hogy a későbbiek során már ne járhatna el annak a személynek az ügyében, aki a kizárásra okot szolgáltatott.
Ezért jogilag nyilvánvalóan alaptalan a panaszos azon fejtegetése, miszerint a miskolci rendőrkapitányság minden olyan ügy elintézéséből ki lenne zárva, melyben a panaszos férje akár gyanúsítottként, akár feljelentőként szerepel.
	II. c) Azon panasz vizsgálata miszerint panaszos nem kapta meg a tanú kihallgatás esetére járó utazási költségtérítést
	A rendelkezésemre álló iratok alapján ( jegyzőkönyv, a kihallgatást lefolytató rendőr jelentése, utalvány másolatok) megállapítottam, hogy a tanú kihallgatásáról készült jegyzőkönyv nem tartalmazza azt a figyelmeztetést, hogy a tanúnak joga van a megjelenés költségeinek megtérítésre.  A Be. 62. § (2) bekezdése előírja azt, hogy a tanúnak igénye van - külön jogszabályban megállapított mértékben - a megjelenésével felmerült költségek megtérítésére.  Erre a tanút a kihallgatásának befejezésekor figyelmeztetni kell.  A 115.§ (3) bekezdés alapján a jegyzőkönyvet úgy kell vezetni, hogy az eljárási szabályok megtartást is ellenőrizni lehessen.  Ezen két szakasz összevetése alapján megállapítottam, hogy a jegyzőkönyvben szerepelnie kell annak a figyelmezetésnek, hogy az utazás költségeinek megtérítése a tanút megilleti. A rendőrség csak ezzel tudja igazolni azt, hogy a figyelmeztetési kötelezettségének eleget tett.
Az eljáró rendőr jelentésében a következő szerepel " A kihallgatásuk alkalmával nekem nem jelezték, hogy az útiköltség megtérítést kérik, azt csak jóval később ez év októberében történt idézés nélküli megjelenésük alkalmával sérelmezték, amikor is én közöltem velük, hogy arra már nincs lehetőség, amit ők szintén sérelmeztek."  Miután sem a jegyzőkönyvben nem szerepel a figyelmeztetés, sem pedig az eljáró rendőr jelentését nem lehet úgy értelmezni, hogy figyelmeztetette volna a panaszos tanút arra, hogy az útiköltség megtérítést igényelheti, ezért megállapítom, hogy a rendőrség alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot okozott a jogállamiságból fakadó jogbiztonság és a tisztességes eljáráshoz fűződő joggal összefüggésben akkor, amikor a tanút nem figyelmeztette arra, hogy a kihallgatással kapcsolatos megjelenési költségek megtérítését igényelheti.  
A rendelkezésemre áll azonban az utalvány, mely alapján igazolt az, hogy az útiköltséget végül is a hozzám benyújtott panasz után a rendőrség 1998. november 24-én kifizette.
Tekintettel arra, hogy a panasz megoldódott az ügy konkrét orvoslásra ajánlást nem teszek, de a jövőre nézve ajánlással fogok élni.
	III. a) a kazincbarcikai rendőrség eljárásának vizsgálata
	A vizsgálat célja ebben az esetben az volt, hogy okozott-e alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot a rendőrség a tisztességes  eljáráshoz való joggal összefüggésben  azzal, hogy a nyomozást megszüntette a panaszos által tett feljelentéssel kapcsolatban.
A sérelem valamely alkotmányos joggal való kapcsolatának tisztázása megfontolásokat igényel.  Az országgyűlési biztos eljárásának tárgyául szolgáló sérelem alkotmányos jogokkal való kapcsolatának megítélésénél az összes alkotmányos jogok halmazából egyfajta szűkítéssel jut el azon jogok köréhez, melyek az adott sérelemmel összefüggésben szóba jöhetnek.  A vizsgált esetben a jogállamiságból fakadó jogbiztonság  szerves részének tekintendő tisztességes eljáráshoz fűződő jogot tekintettem olyannak, mint amellyel összefüggésben a sérelem felmerülhetett.
A feljelentés a büntető eljárás megindításra alapul szolgáló egyik tényező.  A büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. tv. nem a feljelentőre, hanem a nyomozóhatóságra telepíti a pontos tényállás megállapítását szolgáló kötelezettségeket, amely azt célozza, hogy a feljelentő személy tévedéséből, esetleges rosszhiszeműségéből a büntető eljárás során esetlegesen elkövetett hibákból, jogsértésből fakadó terhek a feljelentett személyt a lehető legrövidebb ideig terheljék. A büntető eljárás bármelyik szakaszában az eljárás továbbfolytatásának akadályát képezi az a körülmény, ha a cselekmény nem bűncselekmény - melyre a rendőrség jelen esetben is hivatkozott.
Ennek azonban előfeltétele az, hogy nyomozóhatóság megtegyen mindent annak érdekében, hogy a tényállást teljes részletességgel felderítse mielőtt dönt a nyomozás megszüntetéséről.
A rendelkezésemre álló iratok ( a feljelentét tevő panaszos édesanya, a panaszos lánya és a panaszos élettárásnak kihallgatásáról szóló jegyzőkönyv másolatok, és a nyomozást megszüntető határozat) - alapján megállapítottam, hogy az életközösség megszűnése után vette az édesapa a számítógépet a gyermekeknek, ezért a számítógép nem tartozott az apa és az anya közös vagyonába, mert a házassági életközösség megszűnése után a házassági vagyonközösség is megszűnik ( Csjt 31. § ).
Az édesanya vallomása szerint is az életközösség már azelőtt megszűnt, hogy  az édesapa a számítógépet megvette volna.  Azt az édesanya is elmondta, hogy a számítógépet az apa a munkahelyétől kapott végkielégítésből vásárolta.  Tehát a házassági életközösség és vagyonközösség megszűnése után a gyermekeknek vásárolt számítógép véleménye szerint nem képezte a vagyonközösség részét.
A fent leírtakra tekintettel megállapítottam, hogy nem okozott a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben alkotmányos visszásságot a kazincbarcikai rendőrkapitányság eljárása.
	A panasz hivatalomhoz történő benyújtása után a sérelmezett Kazincbarcikai Városi Ügyészség döntését a Borsod Abaúj -Zemplén Megyei Ügyészség és a Legfőbb Ügyészség is elbírálta.  Mindhárom vizsgálat a rendőrség eljárását megfelelőnek találta.
A Be 148. §-a,  amely a rendőrség intézkedéseivel kapcsolatban benyújtható panaszok elbírálását szabályozza, csak egyfokú jogorvoslati rendszert ismer.  Ezért helyes volt a BAZ Megyei és Legfőbb Ügyészség azon eljárása, hogy a Kazincbarcikai Városi Ügyészség eljárását megfelelőnek találva a panaszt már nem határozatban bírálta el.
Nem okozott a kazincbarcikai városi ügyészség eljárása a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben alkotmányos visszásságot.

Ajánlás
	Az Obtv 20 §-a alapján felkérem az Országos Rendőrfőkapitányt arra, hogy intézkedjen annak érdekében, hogy a tanúkihallgatás során a jegyzőkönyvben szerepeljen az is, hogy a tanút az utazása során felmerült, jogszabályban meghatározott mértékű költségtérítés illeti meg.

Budapest, 2001. április 18.

Gönczöl Katalin