OBH 5081/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr.Kiss László

Az eljárás megindulása:
	A panaszos sérelmesnek tartotta, hogy a Szegedi Rendőrkapitányság rendőrei személyazonosság igazolásának megtagadása miatt előállították. Az I. fokú szabálysértési hatóság elmarasztalta, ugyanakkor az Ügyészségi Nyomozó Hivatal megtagadta a nyomozás elrendelését az intézkedő rendőrrel szemben tett feljelentése ügyében. 
	 Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 17. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot rendeltem el az esetleges alkotmányos visszásság megállapítása érdekében.

Érintett alkotmányos jog:
Jogállamiság, jogbiztonsághoz való jog (Alk. 2 .§ (1)bek. )
Személyes szabadsághoz való jog (Alk. 55. § (1) bek.)
Alkalmazott jogszabályok:
17/1968. (IV. 14.) Korm. rendelet egyes szabálysértésekről
Személyi igazolvánnyal kapcsolatos kötelesség megszegése
2. § (1) Aki a személyi igazolvánnyal kapcsolatos rendelkezéseket megszegi,
tízezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott szabálysértés miatt az eljárás a rendőrség hatáskörébe tartozik.
  (3) Az (1) bekezdésben meghatározott szabálysértés miatt a rendőrség helyszíni bírságot szabhat ki.
5. § (1) Aki az igazoltatásra feljogosított személy felszólítására személyi adatainak bemondását, személyazonosságának megállapítása végett személyi igazolványának (útlevelének) átadását megtagadja, vagy az említett adatokra vonatkozólag valótlant állít,
tízezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott szabálysértés miatt az eljárás a rendőrség hatáskörébe tartozik.

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről
19. § (1) A jogszabályi előírások végrehajtását szolgáló rendőri intézkedésnek - ha törvény vagy nemzetközi megállapodás másként nem rendelkezik - mindenki köteles magát alávetni, és a rendőr utasításának engedelmeskedni. A rendőri intézkedés során annak jogszerűsége nem vonható kétségbe, kivéve, ha a jogszerűtlenség mérlegelés nélkül, kétséget kizáróan megállapítható.
(2) A rendőr jogszerű intézkedésének való ellenszegülés esetén az e törvényben meghatározott intézkedések és kényszerítő eszközök alkalmazhatók.
20. § (1) A rendőrt az intézkedés során az egyenruhája és az azonosító jelvénye vagy a szolgálati igazolványa igazolja.
  (2) Ha a rendőr nem visel egyenruhát, az intézkedés megkezdése előtt köteles a rendőri mivoltát szóban közölni, és - ha az intézkedés eredményességét nem veszélyezteti - magát a szolgálati igazolványával igazolni.
29. § (1) A rendőr a feladata ellátása során igazoltathatja azt, akinek a személyazonosságát meg kell állapítania. Az igazoltatott köteles a személyazonosító adatait hitelt érdemlően igazolni. A személyazonosság igazolására elsősorban a személyi igazolvány szolgál, elfogadható továbbá minden olyan okmány, amelyből az igazoltatott kiléte hitelt érdemlően megállapítható. A rendőr az általa ismert vagy más jelen lévő ismert kilétű személy közlését is elfogadhatja igazolásként.
(2) Az igazoltatás megtagadása esetén az igazoltatott e célból feltartóztatható, az igazoltatás sikertelensége esetén előállítható, és a személyazonosság megállapítása céljából az igazoltatottól ujjnyomat vehető, fényképfelvétel készíthető, továbbá a külső testi jegyek észlelés és mérés alapján rögzíthetők.
  33. § (2) A rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt,
a) aki a rendőr felszólítására nem tudja magát hitelt érdemlően igazolni, vagy az igazolást megtagadja;
  92. § (1) Az e törvényben szabályozott rendőri intézkedések, illetve a kényszerítő eszközök alkalmazása miatti jogorvoslatra a büntetőeljárás, az államigazgatási eljárás és a szabálysértési eljárás szabályai az irányadók.
 (2) A Rendőrség által lefolytatott államigazgatási vagy szabálysértési eljáráshoz kapcsolódó rendőri intézkedés elleni panaszt az ügy érdemében hozott, vagy az eljárást megszüntető határozat elleni jogorvoslati kérelemben kell előterjeszteni.

Megállapított tényállás:
	A panaszos 1998. január 15-én lejárt érvényességű bérlettel utazott a szegedi Tisza Volán Rt. autóbuszán. A jegyellenőrök a bérletet elvették és a végállomáson rendőrt hívtak. A helyszínre érkező rendőrjárőr tagjai az autóbuszra felszálltak. A járművön ekkor már csak a panaszos, a két ellenőr és a gépkocsivezető tartózkodtak.
	A rendőr felszólítására a panaszos nem tudta igazolni magát, mert nem volt nála a személyazonossági igazolványa. Az intézkedő rendőr közölte a panaszossal, hogy előállítja a rendőrségre. Az autóbuszról leszállították, de a panaszos nem szállt be a busz mögött álló rendőrautóba. Jegyzőkönyvi nyilatkozata szerint: "én úgy gondoltam, hogy az egész ügy nem ér annyit, hogy ebből ekkora cirkusz legyen és elindultam jószándékkal hazafelé."
	Az egyik rendőr a karjánál fogva visszahúzta a panaszost a gépkocsihoz és testi kényszert alkalmazva beültette a hátsó ülésre. A panaszost 13 óra 40 perckor állították elő és személyi adatainak ellenőrzését követően 14 óra 30 perckor bocsátották szabadon. A panaszos másnap, 1998. január 18-án feljelentést tett az Ügyészségi Nyomozó Hivatalnál, mert szerinte megalapozatlan volt vele szemben a testi kényszer alkalmazása. A Csongrád Megyei Ügyészségi Nyomozó Hivatal Ny. 9/1998. sz. határozatával, bűncselekmény alapos gyanúja hiányában megtagadta a nyomozást.
	A Szegedi Rendőrkapitányság, mint I. fokú szabálysértési hatóság 0277/98. szabs. számú határozatával tárgyalás nélkül 8000 forint pénzbírsággal sújtotta a panaszost a 17/1968. (IV.14.) Korm. rendelet 5. §-ba ütköző személyazonosság igazolásának megtagadása szabálysértés miatt. A panaszos a határozat ellen kifogással élt. A kifogás alapján a szabálysértési hatóság 1998. március 30-án tárgyalást tartott, amelyen a panaszoson kívül a két rendőrt és a közlekedési vállalat két ellenőrét is kihallgatták.
	 A tárgyaláson a panaszos azt állította, hogy az intézkedő rendőr az autóbuszon nem kérdezte meg tőle a személyi adatait, csak az igazolványát kérte. A rendőr és a tanúk ezt az állítást cáfolták. A tárgyalás alapján az I. fokú szabálysértési hatóság a határozatát kiegészítette és megállapította a 17/1968. (IV.14.) Korm. rendelet 2. §-ba ütköző személyi igazolvánnyal kapcsolatos kötelesség megszegése szabálysértést is. A bírság összegét nem változtatták meg.
	A határozat ellen a panaszos fellebbezett. A Csongrád Megyei Rendőrfőkapitányság, mint II. fokú szabálysértési hatóság az I. fokú hatóság határozatát helybenhagyta. A panaszos 1998. augusztus 14-én befizette a bírságot. 
A vizsgálat megállapításai:
	A Szegedi Rendőrkapitányság vezetőjétől beszerzett iratok alapján megállapítottam, hogy a rendőrség a panaszos ügyében a hatályos jogszabályok betartásával járt el. 
	A közlekedési vállalat ellenőreinek felhívására a rendőrök jogszerűen igazoltatták a panaszost. A rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény a személyazonossági igazolványon kívül más hatósági okmány elfogadását is lehetővé teszi, ha abból az igazoltatott kiléte hitelt érdemlően megállapítható. Ilyen okmánynak tekinthető pl. az útlevél. A szabálysértési tárgyaláson meghallgatott tanúk vallomásai szerint a panaszos az adatait nem mondta meg és más igazolvánnyal sem igazolta személyazonosságát. Erre tekintettel az előállítása is törvényes volt. 
	A személyi adatok bemondása - az ellenőrzés lehetősége nélkül - nem tekinthető hitelt érdemlő igazolásnak. Az előállítás jogszerűsége szempontjából tehát nincs jelentősége annak, hogy a rendőr megkérdezte-e a sikertelen igazoltatás során a panaszos nevét, vagy sem. Ez a körülmény kizárólag az elkövetett szabálysértés minősítését befolyásolta, de a tárgyalás során a szabálysértési hatóság megfelelően bizonyította a tényállást. 
	Az eljárásban felmerült bizonyítékokat a hatóságok szabadon értékelik. A bizonyítékok értékelésének szabadsága azt jelenti, hogy az ügyben eljárt hatóság a bizonyítékokat egyenként és összességükben köteles megvizsgálni, és az így figyelembe vett bizonyítékok mérlegelése alapján kialakult meggyőződése szerint dönt. Ha pedig az így meghozott döntése ésszerű következtetéseken alapul, az objektív és bizonyítékokkal meggyőzően alátámasztott, akkor törvényességi szempontból nem támadható.
	A panaszos maga is elismerte - és ez a rendőrséghez és az országgyűlési biztoshoz intézett beadványaiban is szerepel, - hogy az autóbuszról történt leszállás után nem szándékozott a rendőrautóba beszállni. Magatartása arra utalt, hogy nem kívánja magát alávetni az intézkedésnek, ezért jogszerű volt, hogy a rendőr testi kényszerrel - karja megfogásával - megakadályozta a továbbhaladását és erővel beültették a rendőrautóba. Az alkalmazott kényszer nem sértette az arányosság követelményét sem.
	Az előállítás kb. 50 percig tartott, időtartama nem haladta meg a személyi adatok ellenőrzéséhez szükséges mértéket.
	A panaszos az eljárás során akadálytalanul élhetett jogorvoslati jogával. Panaszainak elbírálása részletesen indokolt határozattal történt. A kiszabott bírság igazodott a cselekmény tárgyi súlyához.
	A Csongrád Megyei Ügyészségi Nyomozó Hivatal nyomozást megtagadó határozata megalapozott volt, tekintve, hogy az intézkedő rendőrök törvényes jogkörükben, a hatályos jogszabályok betartásával jártak el.
	A bűncselekmény gyanújával kapcsolatos adatok mérlegelését a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény 5.§ (1) bekezdése a nyomozó hatóságok, illetve az ügyészség, vádemelés esetén pedig a bíróság hatáskörébe utalja, minthogy a tényállás tisztázását az eljáró hatóságok feladatává teszi. Ennek megfelelően az országgyűlési biztos nem mérlegelheti a felmerült bizonyítékokat, csak azt állapíthatja meg, hogy a hatóság a jogszabályoknak, végső soron az Alkotmánynak megfelelően járt-e el, a hatóságok intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása okozott-e alkotmányos visszásságot. Olyan adat nem merült fel vizsgálatom során, amely arra utalt volna, hogy a Nyomozóhivatal átlépte a mérlegelési jogkör alkotmányos korlátait. 
	A fentiekre való tekintettel a panasz ügyében alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot nem állapítottam meg, ezért a vizsgálatot lezárom.

Budapest, 2000. szeptember 21.

Gönczöl Katalin