OBH 4874/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: Dr. Gróf Aranka

Az eljárás megindítása:

Panaszos azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert fiát, az 1996. április 17-én történt közúti közlekedési balesetért nem tartja felelősnek, véleménye szerint a szabálysértési ügyben a rendőrség nem a tények alapján hozta meg határozatait, az ügy intézése indokolatlanul elhúzódott, valamint a felügyeleti hatóság intézkedéséről értesítést nem kaptak.

Az 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendelt el az esetleges alkotmányos visszásság megállapítása érdekében.

Érintett alkotmányos jog:

ártatlanság vélelme  Alkotmány  57.  § (2)  bek. 

Alkalmazott jogszabályok:

1968. évi I. tv. és a 17/1968.(IV.14.) Korm. rendelet
évi XX. tv. 57. § (2)  bekezdése
1993. évi LIX. tv.

A megállapított tényállás és a vizsgálat megállapításai:

A panaszos által csatolt mellékletek, valamint az Országos Rendőr-főkapitányságtól bekért iratok szerint 1996. április 17-én a Budapest, IX. kerület Fővámtér 13. szám előtti  párhuzamos közlekedésre alkalmas úton, a panaszos fia, az általa vezetett  FRW-023  forgalmi rendszámú tehergépkocsival nekiütközött az előtte forgalmi okból megálló, AWC-712  forgalmi  rendszámú  Ford Tranzit gépkocsinak, amit az  ütközési energia az előtte - szintén forgalmi okból - álló, BHW-562 forgalmi rendszámú személygépkocsinak lökött.

Az első fokú szabálysértési hatóság, a Budapesti Rendőr-főkapitányság VI-VII. kerületi Rendőrkapitányság Központi Közúti Közlekedési Szabálysértési Osztálya - a bizonyítási eljárást lefolytatta, az ismertté vált bizonyítékokat értékelte, s  panaszos fiának a balesetért való felelősségét állapította meg, ezért 1996. november 5-én marasztaló határozatot hozott.

Fellebbezés folytán az ügy a másodfokú szabálysértési hatósághoz - a Budapesti Rendőr-főkapitányság Igazgatásrendészeti Főosztály Jogorvoslati Alosztályára - került. A másodfokú hatóság a szabálysértésekről szóló 1968. évi I. törvény (Sztv.)   69. § (2) bekezdésében előirt 30 napos határidőn belül azonban nem döntött, sőt 1997. szeptember 30-án kelt határozatának meghozataláig egyetlen eljárási cselekményt sem foganatosított mely az elévülési időt félbeszakította volna. 

Az Sztv. elévülésre vonatkozó szabályai ( 10. § ) szerint, a cselekmény elkövetésétől számított 6 hónap elteltével az elkövető már nem vonható felelősségre, vele szemben büntetés vagy intézkedés kiszabásának nincs helye. 

A másodfokú szabálysértési hatóság eljárási szabálysértése miatt az ügyben csak formális döntés születhetett. E hatóság mulasztása miatt nem kerülhetett sor a jogorvoslati beadvány érdemi elbírálására, a fellebbezés tartalmi részeinek értékelésére, a fellebbezési indokok elfogadására vagy cáfolatára, csak a szabálysértési eljárás elévülés miatti megszüntetéséről lehetett rendelkezni.

A beszerzett iratok alapján az eljárás elhúzódása a másodfokú szabálysértési előadói állomány leterheltségére, felsőfokú képzésben való részvételére, valamint a feldolgozásra váró ügyek számának évenkénti folyamatos emelkedésére vezethető vissza.

Panaszos fia a jogerős határozattal nem értett egyet, felügyeleti intézkedést kezdeményezett, s elmarasztalhatóságának kérdése ügyében, 1997. december 3-án az MTV Ablak Szerkesztőségéhez  is fordult. Levelét, 1998. január 5-én felülvizsgálat céljából továbbították az Országos Rendőr-főkapitányságra. A Szerkesztőség 1998. május 11-i sürgető levelére az országos rendőrfőkapitány az ügy soron kívüli lezárására,  az ügyfél tájékoztatására intézkedett.

Az Országos Rendőr-főkapitányság Igazgatásrendészeti Főosztály Szabálysértési Alosztálya, mint felettes szerv - az 1998. február 9-én iktatott beadvány alapján - az ügyben felülvizsgálatot folytatott. 
A 176-00785/1997. számú másodfokú határozatot megalapozottnak tartotta, bár megállapította, hogy a másodfokú hatóság indokolatlanul hosszú idő elteltével hozta meg döntését. 1998. május 27-én kelt értesítésében foglaltak szerint - az Sztv. 70. (1) bekezdése alapján - felügyeleti intézkedés megtételét nem tartotta szükségesnek, s kifejtette véleményét miszerint „az elévülésre vonatkozó törvényi előírás kizárólag csak a felelősségre vonást tilalmazza, a balesetért való felelősség kimondásának azonban nem akadálya.”

A felügyeleti hatóság felülvizsgálatára az Sztv. határidőt nem jelöl meg. Az állampolgár értesítésére - az iratok egyidejű visszaküldésével - az első fokú szabálysértési hatóság útján kerül sor, s így a kézbesítés ideje jelentősen meghosszabbodik.

A vizsgálat lefolytatását követően megállapítottam, hogy az Országos Rendőr-főkapitányság Igazgatásrendészeti Főosztály Szabálysértési Alosztályának fenti értesítésben szereplő megállapítás, valamint az Ablak Szerkesztősége részére készített - közel azonos tartalmú szakterületi jelentésen alapuló - országos rendőr-főkapitányi válaszban foglalt kijelentés „ A...törvény elévülésre vonatkozó előírásai nem zárják ki a felelősség - eljárás megszüntetése melletti - kimondását”, a felelősségre vonás fogalmának, két összetevőjének  - a  felelősség megállapításának és a felelősség jogkövetkezménye alkalmazásának - teljes félreértéséről tanúskodnak.

Az érintett országos hatáskörű, szakirányító rendőri szerv, az Országos Rendőr-főkapitányság Igazgatásrendészeti Főosztály Szabálysértési Alosztálya, nem a jogszabályoknak megfelelően járt el, mivel az adott közúti közlekedési szabálysértési ügyben - a törvény előírása alapján - már sor került a szabálysértési eljárás megszüntetésére - a másodfokú szabálysértési hatóság elévülés  folytán hatályon kívül helyezte az első fokú marasztaló határozatot - a panaszos ezt követő balesetért való felelősségének értesítésben, levélben történt kimondása az ártatlanság vélelmének  megsértését jelenti, s ezért 

alkotmányos joggal összefüggő visszásság
állapítható meg.

A Magyar Köztársaság Alkotmányának 57. § (2) bekezdése értelmében:
„A Magyar Köztársaságban senki sem tekinthető bűnösnek mindaddig, amíg büntetőjogi felelősségét a bíróság jogerős határozata nem állapította meg”.
„Minden bűncselekménnyel gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították.” (Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény 6. Cikk 2. pont, kihirdette az 1993. évi XXXI. törvény).
A fentiek alapján, a szabálysértési eljárás alá vont elkövető sem tekinthető felelősnek mindaddig, amíg szabálysértésért való felelősségét, a törvénynek megfelelően, a szabálysértési hatóság jogerős határozata meg nem  állapította.

Ajánlások:

A vizsgálatom során feltárt alkotmányos visszásság orvoslása érdekében:

1. Élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 21. § (1) bekezdésében biztosított jogommal kezdeményezem, hogy az országos rendőrfőkapitány változtassa meg az Országos Rendőr-főkapitányság gazgatásrendészeti Főosztály Szabálysértési Alosztályának   3-83/2/1997. számú,  a 

felülvizsgálatot követően hozott értesítését oly módon, hogy az ne tartalmazza a panaszos fia szabálysértésért való felelősségének megállapítását.

2. Élve az Obtv. 25. §-ában írt jogomnál fogva javasolom, hogy az országos rendőrfőkapitány gondoskodjon arról, hogy a szabálysértési hatóságok a szabálysértési eljárás megszüntetéséről hozott határozatokban, valamint a felülvizsgálati eljárás lefolytatását követő, a szabálysértési eljárás megszüntetését törvényesnek és megalapozottnak tartott döntésekben tartózkodjanak az elkövetők szabálysértési felelősségre vonásának megállapításától.

Kérem az országos rendőrfőkapitányt, hogy kezdeményezéseimmel kapcsolatos álláspontjáról és intézkedéséről az Obtv. 21. § (2) bekezdésében, illetve a 25. §-ban 
meghatározott harminc, illetve hatvan napos határidőn belül értesíteni szíveskedjen.

Budapest, 1999. január 28.

Dr. Polt Péter