OBH 4578/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: Dr. Gáspárné dr. Pere Katalin

Az eljárás megindulása:

A panaszos beadványában azt sérelmezte, hogy a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság az 1997. október 30-án benyújtott özvegyi nyugdíj igényére 1998. január 1-jétől megállapította az ellátást, majd 1998. április 20-án első fokon és 1998. szeptember 22-én másodfokon is elutasító határozatot hozott. A panaszos szerint a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság ellentétes határozatai arra engednek következtetni, hogy jogértelmezési problémák vannak.

Érintett alkotmányos jogok:

Jogbiztonsághoz való jog (Alkotmány 2. §)

Alkalmazott jogszabályok:

A társadalombiztosításról szóló 1975. évi II. tv. (T.)
A társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. tv. (Tny.)

Megállapított tényállás:

A panaszos első feleségével 1967. szeptember 30-án kötött házasságot, aki 1949. június 15-én született és betegség következtében 1986. március 29-én meghalt. Házasságukból egy gyermek született 1969. március 22-én, aki 1986. március 1-jétől 1991. június 30-ig árvaellátásban részesült. A panaszos 1944. november 3-án született, 1985. március 12-től baleseti rokkantsági nyugdíjban részesül.

A feleség halála időpontjában hatályos társadalombiztosításról szóló 1975. évi II. törvény 64. §-a alapján az özvegyen maradt munkaképtelen férj - azaz I. vagy II. rokkantsági csoportba tartozó - állandó özvegyi nyugdíjra akkor lehetett jogosult, ha a feleség őt a halált megelőzően legalább egy év óta, saját háztartásában, túlnyomó részben eltartotta, vagy a bíróság a férj részére tartásdíjat állapított meg. Ezzel a feltétellel a panaszos nem rendelkezett.

Az Alkotmánybíróság 10/1990. (IV.27.) AB határozata a társadalombiztosításról szóló 1975. évi II. tv. 58-68. §-ait, mely negatív diszkriminációt tartalmazott, az özvegy férfiak tekintetében, 1991. január 1-jétől megsemmisítette. A megalkotott 1990. évi XCVII. törvény a férj számára a feleséggel azonos feltételekkel szabályozta az özvegyi nyugdíj jogosultság feltételeit. Az új rendelkezés azonban nem volt visszamenőleges hatályú, de biztosította kérelemre, 1991. január 1-től a feltételekkel rendelkezők részére az ellátás megállapítását.

Az 1990. évi XCVII. tv. 3. §-ával módosított T. 60. §-a alapján állandó özvegyi nyugdíjra az volt jogosult, aki házastársa halálakor a 60, nő az 55. életévét betöltötte vagy rokkant, vagy házastársa jogán legalább két árvaellátásra jogosult gyermeket tart el. A jogosultság akkor is bekövetkezik, ha a feltételek valamelyike a házastárs halálától számított 15 éven belül valósul meg. A T. 67. § (1) bekezdése azonban arról rendelkezett, hogy "megszűnik az özvegyi nyugdíjra való jogosultság, ha az özvegy az állandó özvegyi nyugdíjra jogosító korhatárának betöltése előtt házasságot köt".

A panaszos a módosított törvény alapján rokkantságára tekintettel jogosult lehetett volna 1991. január 1-jétől állandó özvegyi nyugdíjra, ha kéri, de igényét nem érvényesítette, időközben 1993. október 18-án 48 éves korában új házasságot kötött. Bár a panaszosnak ezt a házasságát 1996. szeptember 9-én a Debreceni Városi Bíróság a 6.P.22.316/1996/2. számú ítéletével felbontotta, özvegyi nyugdíjra nem lehet jogosult, mert a reá irányadó öregségi nyugdíjra jogosító életkorának betöltése előtt kötött házasságot. A panaszos az öregségi nyugdíjra jogosító életkort még jelenleg sem töltötte be, rokkantsága jogán pedig nem éledhet fel a jogosultsága, mert csupán a törvényes keretek között érvényesített, elismert vagy megállapított, de utólag pl. házasságkötés miatt megszüntetett ellátásra való jogosultság éledhet fel, ha a jogszabályban előírt egyéb feltételek is teljesülnek.
A panaszos esetében igényérvényesítés hiányában ellátás megállapítására nem került sor, ezért nem volt, ami feléledhetett volna.

A vizsgálat megállapította, hogy a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság 562-31000-5 számú 1998. április 2-án kelt, a panaszos részére özvegyi nyugdíjat megállapító határozata téves, helytelen jogértelmezésen alapult, ezért annak az 1998. április 20-án kelt határozattal történő elutasítása jogszerű volt. Ugyancsak jogszerű a Nyugdíjfolyósító Igazgatóságnak a panaszos fellebbezését elbíráló 271-53583 számú 1998. szeptember 22-én kelt elutasító határozata is.
Az 1998. április 2-án tévesen meghozott megállapító határozatának okaként a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság által felhozott indokok elfogadhatók. Ugyanis az 1998. január 1-jével az özvegyi nyugdíjra vonatkozó szabályoknak a korábbiakhoz képest jelentős változása miatt nemcsak a jogosultsági kör bővült, hanem a mérték és más ellátással való együttfolyósítás szabályai is módosultak úgy, hogy a változás a már meglévő állományt is érintette, továbbá a kedvező változás következtében több tízezren nyújtottak be özvegyi nyugdíj megállapítási igényt. A panaszos téves megállapító határozata pedig már 1998. április 20-án módosításra került.
A panaszos jelenlegi 271-53583-2 törzszámon folyósított baleseti rokkantsági nyugdíja havi 49.532 forint.

A vizsgálat eredményeként megállapítható, hogy visszásságot nem okozott, hogy a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság a korábban tévesen meghozott határozatát megváltoztatta és jogosultság hiányában a panaszos özvegyi nyugdíj igényét elutasította.

Budapest, 1999. október 11.

Dr. Polt Péter