OBH 3863/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Varga Zs. András

A vizsgálat megindítása
	A beadványt tevő azt kifogásolta, hogy az általa 1997. januárban vásárolt, majd saját nevére íratott gépkocsit - melyről a későbbiekben kiderült, hogy egy Magyarországon tartózkodó német állampolgártól lopták el 1996. júliusban - egy 1997. februárban kibocsátott körözés alapján 1998. márciusban a rendőrség lefoglalta, és ezzel egyidejűleg a gépkocsit vezető férjét előállították.
	Mivel a beadványban leírt sérelem összefüggésben áll a Magyar Köztársaság Alkotmányának 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményével, a 13. § által védett tulajdonhoz való joggal, illetve az 55. § (1) bekezdésében biztosított szabadsághoz és személyi biztonsághoz való joggal, az ügyben a vizsgálatot az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján megindítottam. A vizsgálat során megkerestem az országos rendőrfőkapitányt és a legfőbb ügyészt, akiktől az üggyel kapcsolatos állásfoglalást kértem.

A megállapított tényállás
	K. U. német állampolgár 1996. július 26-án feljelentést tett a Gárdonyi Rendőrkapitányságon ismeretlen tettes ellen, aki 1996. július 25-én 23.30 és 26-án 9.00 óra között eltulajdonította a tulajdonát képező Hyundai S-Coupe típusú személygépkocsit. A rendőrkapitányság a gépkocsi német forgalmi engedélye alapján - az alvázszám után egy karakter kihagyásával szereplő színkódot is az alvázszám részeként rögzítve - haladéktalanul elrendelte a gépjármű körözését. A hiba következtében az országos gépjármű körözési rendszer a későbbiekben nem ismerte fel, ezért nem azonosította a gépkocsit.
	A gépjárművet az eltulajdonító ismeretlen tettes hamis okmányok felhasználásával forgalomba helyeztette, majd azt 1996. december 27. napján F. A. szerezte meg. F. A. a gépkocsit 1997. január 21-én továbbértékesítette a beadványt tevőnek. A beadványt tevő és házastársa a vásárlás előtt két szervizben átvizsgáltatta a gépkocsit, ahol megállapították, hogy a motor- és alvázszámot nem ütötték át, majd - elmondásuk szerint - az I. kerületi Rendőrkapitányságon ellenőriztették, hogy a személygépkocsi nem lopott-e. A saját nevére szóló forgalmi engedéllyel rendelkező használt Hyundai S-Coupe típusú gépkocsit a Budapest X. kerületi Hyundai-szalonban adta el F. A. oly módon, hogy a beadványt tevők egy általuk alig használt Hyundai Accent gépkocsit, valamint 400.000 Ft-ot adtak érte. A két gépkocsi tárgyában külön-külön adásvételi szerződések készültek a vételár feltüntetése nélkül, melyekben a felek felváltva szerepeltek eladóként, illetve vevőként. A gépkocsit 1997. február 6-án a Budapesti VIII. kerületi Rendőrkapitányságon a beadványt tevő nevére írták, és azzal a beadványt tevők több alkalommal külföldön is voltak.
	Mindeközben a Budapesti Rendőr-főkapitányság nyomozást folytatott egy jelentős számú gépkocsit eltulajdonító bűnözőcsoport ellen. Ennek során 1997. február 25-én azonosították a panaszos által vásárolt Hyundai S-Coupe típusú személygépkocsit, majd ismételten elrendelték körözését, immár a helyes adatokkal. Több, mint egy év múlva, 1998. március 19-én rendőrségi rutinellenőrzés során a beadványt tevő férje által vezetett gépkocsit feltartóztatták, lefoglalták, majd férjét előállították. A beadványt tevők 1998. június 16-án kérték a gépkocsi lefoglalásának megszüntetését, amit a BRFK azzal utasított el június 19-én, hogy további nyomozási cselekmények elvégzéséhez szükséges a gépkocsi, mint tárgyi bizonyítási eszköz lefoglalásának fenntartása. A határozat ellen bejelentett, a beadványt tevők tulajdonjogára, illetve a határozat indokolásának "semmitmondására" hivatkozó panaszt a Fővárosi Főügyészség azzal utasította el július 14-én, hogy a lefoglalást szenvedő beadványt tevők az eljárásban nem szerepelnek sértettként, így a nyomozás végén sem tekinthetnék meg a nyomozás iratait, ezért a gépkocsi lefoglalásának fenntartását szükségessé tevő nyomozási cselekmények részletezésére nem tarthatnak igényt, hivatkozott továbbá arra is, hogy a beadványt tevők a nem kereskedelmi forgalomban szerzett gépkocsin nem szereztek tulajdont.
	A beadványt tevők hivatalomnál azt kifogásolták, hogy a rendőrség hibája következtében legnagyobb gondosságuk ellenére sem szerezhettek tudomást a gépkocsi lopott voltáról; a rendőrség véletlenszerűen akadt a gépkocsi nyomára; a beadványt tevő bűncselekménnyel nem gyanúsítható férjét több órán át fogva tartották; a gépkocsit pedig kérelmük ellenére nem adják ki nekik, holott időközben kapcsolatba léptek azzal a német biztosítóval, amely káreljárására tekintettel igényt tart a gépkocsira, és amely hajlandó lenne azt nekik eladni. Sérelmezték továbbá azt is, hogy a gépkocsi megvásárlása során általuk F. A-nak átadott másik gépkocsit a rendőrség kérésük ellenére sem foglalta le.
	Megkeresésemre a Legfőbb Ügyészség arról tájékoztatott, hogy a rendőrség által hivatkozott nyomozási cselekmények befejezésére tekintettel felhívta a Fővárosi Főügyészséget az egyébként általa is törvényesnek minősített lefoglalás megszüntetésére. Felhívta ugyanakkor a figyelmemet arra is, hogy a gépkocsit a beadványt tevők számára értékesítő személyt, F.A-t a rendőrség a gépkocsi megszerzésével kapcsolatban orgazdaság bűntette miatt gyanúsítottként felelősségre vonta.
	Az Országos Rendőrfőkapitány tájékoztatása szerint a gépjármű első körözésénél elkövetett hiba az érintettnek nem róható fel, mivel a hiba a gyakorlatlan, speciális ismeretekkel nem rendelkező rendőrtisztek esetében már többször előfordult. A második, helyes adatokkal elrendelt körözés több, mint egy éves eredménytelenségért azzal indokolta, hogy a szóban forgó bűnügyben mintegy 400 db. gépkocsit azonosítottak, és a szükséges technikai és személyi feltételek hiányában a nyomozást folytatóknak nem állt módjukban valamennyi gépkocsi lefoglalása iránt intézkedni. A főkapitány tájékoztatott arról is, hogy az észlelt hibák kijavítására megtette a szükséges intézkedést, az érintett állománynak pedig rendszeresen oktatják a szükséges ismereteket.

A vizsgálat megállapításai
	A fenti tényállás alapján vizsgálatom során az alábbiakat állapítottam meg.

I.
	A Magyar Köztársaság Alkotmányának 8. § (1) bekezdése szerint a Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, melyek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége, a 13. § (1) bekezdése szerint pedig a Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot. Az Alkotmánybíróság 66/1992. (XII. 17.) AB határozata értelmében a tulajdonjog biztosítása magában foglalja a tulajdon védelmének állami kötelezettségét is. A tulajdonvédelem elsősorban a tulajdonjog közhatalmi eszközökkel való korlátozásának tilalmát, illetve csak rendkívüli eszközként való megengedettségét jelenti. Ugyanakkor - figyelemmel az állam alapjogvédelmi kötelezettségére, valamint az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményére - magában foglalja a tulajdonjog magánszemély-megsértői elleni fellépés kötelezettségét is. Amint ezt az országgyűlési biztosok már megállapították, e kötelezettségének az állam általános jelleggel azáltal tesz eleget, hogy a tulajdon sérelmével járó cselekményeket büntetendővé - szabálysértéssé vagy bűncselekménnyé - nyilvánítja, és ezek elkövetőit üldözni rendeli (OBH 6714/1996. számú ügy). A meghatározott személy tulajdonjogának védelmét pedig azzal biztosítja az állam, hogy a tulajdonjog megsértését ténylegesen üldözi (az állam ezzel kapcsolatos kötelezettségeiről l. az OBH 8061/1997. számú ügyet). A tulajdonjog védelméhez tartozik - ezért az állam erre irányuló kötelezettségének is részét képezi - a tulajdonjogot sértő bűncselekmények megelőzése, amihez értelemszerűen hozzátartozik e bűncselekmények elkövetésének, illetve a tulajdonjog - nemcsak büntetőjogi értelemben vett - megsértésének megnehezítése. E kötelezettségeket tartalmazza az Alkotmány 40/A. § (2) bekezdése, amely a közbiztonság védelmét a rendőrség feladataként határozza meg, valamint az alkotmányos rendelkezés végrehajtására megalkotott 1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről, melynek 1. § (2) bekezdés b) pontja értelmében a Rendőrség végzi a bűncselekmények megelőzését és felderítését.
	Nem igényel bővebb kifejtést az a megállapítás, hogy a különböző kötelezően alkalmazandó nyilvántartások, hatósági engedélyek, a tulajdonos megváltozásának rögzítése, másrészről megfelelő időpontban a tárgykörözés elrendelése - a Rendőrségről szóló törvény 36. §-a - a bűnmegelőzési, illetve bűnüldözési kötelezettség teljesítését teszik hatékonyabbá, vagyis a jogszabályi keretek közti szükség szerinti gyakorlásuk az állam jogvédelmi kötelezettségének tényleges megvalósításaként értékelendő. Erre való tekintettel a beadványt tevő által megvásárolt, korábban ellopott Hyundai S-Coupe - az országos rendőr-főkapitány által is elismerten - hibás adatokkal elrendelt körözése két vonatkozásban is sértette az állam tulajdonjog-védelmi kötelezettségét: meghiúsítva a gépjármű azonosítását egyrészt megnehezítette annak a lopásnak a felderítését, amelyet a gépkocsira elkövettek, másrészt lehetővé tette azt, hogy a beadványt tevő gondos eljárása ellenére abban a hiszemben vásárolja meg azt, hogy a tulajdonossal köt szerződést. A mulasztás ténye szempontjából nem bír jelentőséggel az a körülmény, hogy a körözés hibás adatokkal történt elrendelése - amely más esetekben is előfordult - az eljáró rendőr speciális ismeretei hiányának tulajdonítható.
	Hasonlóan az állam tulajdonjog-védelmi kötelezettségével kapcsolatos mulasztásnak kell minősíteni azt is, hogy a szóban forgó gépjármű adatainak azonosítására több, mint egy éven keresztül semmilyen intézkedés nem történt. Figyelemmel arra, hogy a gépjármű és a forgalmi engedélybe bejegyzett üzembentartó adatai a rendőrség rendelkezésére álló nyilvántartásokban szerepelnek, a gépjármű utóbb szükségesnek tartott lefoglalása iránti intézkedések elmulasztás az érintett gépjárművek nagy számával nem igazolható. A mulasztás a korábbi lopás sértettjének joggyakorlását is hátráltatta, nem zárható ki azonban az sem, hogy a gépkocsinak a beadványt tevők birtokában jutását követő rövid időn belüli intézkedés az ő számukra is kedvezőbb helyzetet teremtett volna.
	A leírtak alapján megállapítottam, hogy a rendőrség mulasztása hátráltatta, illetve meghiusította az állam alkotmányos jogvédelmi kötelezettségének tényleges gyakorlását, ezáltal visszásságot okozott a beadványt tevő, illetve a gépjármű lopást szenvedett korábbi tulajdonosának alkotmányos jogával összefüggésben.
	Megjegyzem azonban, hogy az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot okozó  mulasztás megállapítása nem értelmezhető e mulasztás és a beadványt tevő által elszenvedett kár közötti összefüggés megállapításaként, erre ugyanis kizárólag polgári peres eljárás során van lehetőség. 

II.
	A beadványt tevő azt is kifogásolta, hogy a bűncselekménnyel nem gyanúsítható férjét több órán át fogva tartották. Figyelemmel arra, hogy sem a beadványok, sem az országos rendőrfőkapitány, illetve a legfőbb ügyész tájékoztatásai nem utalnak arra, hogy a beadványt tevő férjét a rendőrség őrizetbe vette volna, a fogva tartást előállításnak kell minősítenem. A rendőrségről szóló törvény szerint:
"33. § (1) A rendőr a további intézkedés megtétele céljából elfogja és az illetékes hatóság elé állítja azt,
a) akit szándékos bűncselekmény elkövetésén tetten értek; (...)
(2) A rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt, (...)
b) aki bűncselekmény elkövetésével gyanúsítható; (...)
(3) A Rendőrség az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át korlátozhatja. Ha az előállítás célja még nem valósult meg, indokolt esetben ezt az időtartamot a rendőri szerv vezetője egy alkalommal 4 órával meghosszabbíthatja. Az előállítás időtartamát a rendőri intézkedés kezdetétől kell számítani."
Az előállítás tehát az Alkotmány 55. § (1) bekezdése által védett személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedés, amelynek körülményeit a törvény pontosan meghatározza, és amely alkotmányosan csak e korlátozások között gyakorolható. Az előállítás korlátaival összefüggésben az OBH 6278/1996. számú ügyben már megállapítottam, hogy az a törvényes időtartamon belül is csak a feltétlenül szükséges ideig alkalmazható. Figyelemmel arra, hogy a beadványt tevő férje olyan gépkocsit vezetett, amely lopottként körözésben szerepelt, a beadványt tevőnek és férjének pedig a gépkocsi birtoklásához jutása a helyszínen nem volt ellenőrizhető, nincs ok annak vitatására, hogy az intézkedő rendőr a gépkocsi vezetőjét bűncselekmény elkövetésével gyanúsíthatónak, esetleg tetten értnek vélte. E vélelmet az tette jogszerűvé, hogy a rendőrségi törvény idézett rendelkezése az előállítást az intézkedés pillanatában fennálló egyszerű gyanú esetén teszi lehetővé, amihez kevesebb ténybeli alap szükséges, mint a büntetőeljárás megindításának feltételét képező alapos gyanúhoz.
	Mivel a beadványt tevő férjével szemben intézkedő rendőr eljárásának indokolatlanságára, illetve az előállítás szükségtelen tartamára utaló adatok nem merültek fel, a beadványt tevő személyi szabadsághoz való alkotmányos jogával összefüggésben visszásságot nem lehetett megállapítani.

III.
	A beadványt tevőknek a gépkocsi lefoglalásával, illetve a lefoglalás megszüntetésére irányuló kérelmük elutasításával kapcsolatos panasza ügyében az alábbiakat állapítottam meg. A büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény a következőképpen szabályozza a lefoglalás időtartamát:
"101. § (1) A hatóság lefoglalja azt a dolgot, amely
a) tárgyi bizonyítási eszköz,
b) a törvény értelmében elkobozható, vagy
c) amelynek a birtoklása jogszabályba ütközik. (...)
102. § (1) A lefoglalást meg kell szüntetni, mihelyt arra az eljárás érdekében nincs szükség. A lefoglalás megszüntetése helyett a más jogszabályban meghatározott módon kell eljárni, ha a lefoglalt dolog birtoklása jogszabályba ütközik."
A törvényben előírt esetekben tehát a lefoglalást foganatosítani kell, és az időbeli korlátozás nélkül fenntartható mindaddig, amíg arra az eljárás érdekében szükség van, igaz, mihelyt arra nincs szükség, a lefoglalást meg kell szüntetni. A törvény szabályozásáról általános jelleggel elmondható, hogy hátrányos helyzetbe hozza a lefoglalás elszenvedőjét - aki nem feltétlenül a bűncselekmény terheltje -, mivel általa ellenőrizhetetlen, és akár korlátlan ideig fennálló körülményektől teszi függővé a kényszerintézkedés tartamát. A lefoglalás szükségességének időbeni korlátozása, illetve a nyomozó hatóságtól független hatóság általi rendszeres időközönként történő felülvizsgálata iránt korábban ajánlást tettem az igazságügyi miniszternek (OBH 3981/1996. számú ügy), aki azonban ajánlásomat nem fogadta el.
	A szóban forgó esetben a Legfőbb Ügyészség válaszában pontosan megjelölte a nyomozó hatóság által elvégezni szándékozott nyomozási cselekményeket, azok szükségességének vitatására nincs okom. A beadványt tevő és a gépkocsira igényt tartó biztosító közti kapcsolat méltányolandó körülmény, de nem élvez elsőbbséget a bűnüldözés eredményességéhez feltétlenül szükséges cselekmények elvégzésével szemben. Megállapítottam ezért, hogy a gépjármű lefoglalása, illetve a - Legfőbb Ügyészség által azóta megszüntetni rendelt - kényszerintézkedésnek a beadványt tevők kérése ellenére történt fenntartása a beadványt tevők alkotmányos jogával összefüggésben visszásságot nem okozott. 
	Figyelemmel azonban a Legfőbb Ügyészség tájékoztatására, mely szerint azt a személyt, akitől a beadványt tevő a gépkocsit vásárolta, orgazdaság gyanúja miatt felelősségre vonták, nem zárható ki, hogy a gépkocsit a nyomozó hatóság a lefoglalás megszüntetése után sem a beadványt tevőnek adja ki. A büntetőeljárásról szóló törvény szerint ugyanis:
"102. § (2) A lefoglalás megszüntetése esetén a lefoglalt dolgot annak kell visszaadni, akitől lefoglalták; a terheltnek, illetőleg annak, aki azt tőle átvette, azonban csak akkor lehet kiadni, ha kiadása iránt más nem jelentett be alaposnak látszó igényt, vagy ilyen igény az eljárás adataiból nem tűnik ki. Az utóbbi esetben a dolgot annak kell kiadni, aki a tulajdonjogát kétséget kizáró módon igazolta."
Az OBH 6853/1997. számú ügyben már megállapítottam, hogy a törvény szabályozása, amely az egyébként kizárólagos bírói hatáskörbe tartozó tulajdoni kérdések eldöntésére kötelezi a nyomozó hatóságot, nem aggálytalan, adott esetben pedig a tulajdonhoz való alkotmányos joggal összefüggésben visszássághoz vezet, az orvoslás érdekében tett ajánlásomat azonban az érintettek elutasították. Mivel a gépkocsit a beadványt tevőtől foglalták le, ő azonban azt orgazdaság gyanúsítottjától vette át, nem zárható ki, hogy vélt vagy valós tulajdonjoga visszáságként értékelhető sérelmet szenved. Ebben a vonatkozásban azonban vizsgálatomat nem folytatom, mivel a visszásság orvoslására nem rendelkezem további eszközökkel.

IV.
	A beadványt tevő és férje azt is sérelmezték, hogy a gépkocsi megvásárlása során általuk F. A-nak átadott Hyundai Accent gépkocsit a rendőrség kérésük ellenére sem foglalta le, holott abban az esetben, ha az egyik gépkocsi bűncselekményből származik, akkor ugyanez a másikról is elmondható.
	A büntetőeljárásról szóló törvény már idézett 101. §-a értelmében az a dolog foglalható le, amely tárgyi bizonyítási eszköz, a törvény értelmében elkobozható, vagy amelynek birtoklása jogszabályba ütközik. Mivel a vizsgált gépkocsi esetében csak a tárgyi bizonyítási eszközként való lefoglalás kerülhet szóba, azt kell vizsgálni, hogy F. A. követett-e el olyan bűncselekményt, amellyel összefüggésben a beadványt tevőktől megszerzett gépkocsi tárgyi bizonyítási eszköznek minősíthető.
	A bíróságok erre vonatkozó kizárólagos hatáskörére tekintettel az országgyűlési biztos nem vizsgálhatja a beadványt tevők és F. A. közti két szerződés érvényességét, így a megkötésükhöz vezető akaratképzést sem. A rendelkezésemre álló adatok arra utalnak - bár az előbbiekre tekintettel ez a szerződések érvényességét érintő állásfoglalásnak nem tekinthető - hogy a beadványt tevők a korábban tulajdonukat képező Hyundai Accent gépkocsi tulajdonjogát kizárólag azért ruházták át F. A-ra, mert az "cserébe" rájuk ruházta az általuk F. A. tulajdonát képezőnek vélt Hyundai S-Coupe gépkocsi tulajdonjogát. F. A-t a későbbiekben a  Hyundai S-Coupe gépkocsi megszerzéséért orgazdaság bűntette miatt gyanúsítottként felelősségre vonták, aminek alapján okkal adódik az a következtetés, hogy F. A. a szerződések megkötésekor már tudta, hogy a gépkocsi bűncselekményből származik, ezért azon maga sem szerezhetett korábban tulajdont. Bár az országgyűlési biztos abban sem foglalhat állást, hogy a vizsgálatában érintett személy követett-e el bűncselekményt, megállapítottam, hogy a rendelkezésemre álló adatok arra utalnak, hogy F. A. a beadványt tevő tulajdonát képező Hyundai Accent gépkocsi, illetve készpénz valódi ellenérték adása nélkül  való megszerzése végett magát a Hyundai S-Coupe gépkocsi tulajdonosaként tüntette fel, ennek következtében pedig a beadványt tevő és férje megkötötték vele azt a szerződést, amelyben átadták neki saját gépkocsijukat és készpénzt egy olyan gépkocsiért, amely a későbbiekben hatósági eljárás során ellenérték nélkül kiesett birtokukból. F. A. cselekménye tehát a Btk. 318. § (1) bekezdésébe ütköző csalás bűntettére utal, melyet az követ el, aki jogtalan haszonszerzés végett mást tévedésbe ejt vagy tévedésben tart, és ezzel kárt okoz.
	Nem hagyható azonban figyelmen kívül, hogy F. A-t a Btk. 326. § (1) bekezdésébe ütköző orgazdaság bűntettével gyanúsította a nyomozó hatóság, melyet - többek között - az követ el, aki lopásból vagy orgazdaságból származó dolgot vagyoni haszon végett megszerez, elrejt vagy elidegenítésében közreműködik. A joggyakorlat és a jogirodalom töretlen álláspontja szerint nem állapítható meg halmazat - két vagy több bűncselekmény elkövetése -, ha az egyik bűncselekmény a másiknak nem büntethető utócselekménye. Az orgazdaság jellemző elkövetési formája pedig a közvetítés, amikor elkövetője a lopás vagy egy korábbi orgazdaság elkövetőjétől azért szerzi meg - általában a forgalmi értéknél alacsonyabb áron - a dolgot, hogy azt forgalmi áron - vagyis vagyoni haszonnal - továbbadja. Az orgazdaság befejezetté válik, amint az elkövető az előzőekben jelzett céllal megszerzi - átveszi, elfogadja - a dolgot. Mivel a bűncselekmény tényállásának eleme a vagyonszerzési célzat, ennek tényleges realizálása - az orgazdaság elkövetési tárgyát képező dolog továbbadása - már nem büntethető. Büntethetővé nyilvánítása - vagyis az orgazdasággal valódi halmazatban állása - ugyanannak a ténynek kétszeres értékelését jelentené: egyszer az orgazdaság másodszor a csalás vonatkozásában. A kétszeres értékelés tilalma - "ne bis in idem", amit a magyar tételes jog az ítélt dolog fogalmába tartozóként a büntetőeljárás akadályaként fogalmaz meg, Be. 13. § d) pont - megsértése nélkül tehát ugyanannak a dolognak a megszerzésére és elidegenítésére vonatkozóan az orgazdasággal bűnhalmazatban a csalás nem állapítható meg.
	Mivel a szóban forgó esetben F. A-t orgazdaság bűntette miatt - a Hyundai S-Coupe megszerzése, vagy az elidegenítésében való közreműködés miatt - gyanúsítottként felelősségre vonták, csalás bűntette miatt - a beadványt tevőknek megtévesztés folytán való továbbadása miatt - már nem vonható felelősségre, hacsak az orgazdaság bűntette miatti eljárás nem szűnik meg vele szemben a cselekmény érdemi elbírálása nélkül. Figyelemmel arra, hogy F. A. ellen a beadványt tevőkkel kötött szerződésekkel összefüggésben nem indult büntetőeljárás, az orgazdáság bűntettével pedig a Hyundai Accent gépkocsi átadása nem függ össze, nincs olyan büntetőeljárás alá vont bűncselekmény, melynek ez a gépkocsi tárgyi bizonyítási eszközét képezhetné. Az a tény tehát, hogy a nyomozó hatóság a beadványt tevő és férje által F. A-nak átadott Hyundai Accent gépkocsit nem foglalta le, a beadványt tevők alkotmányos jogával összefüggő visszáságnak nem minősíthető. Megállapításom természetesen nem akadálya annak, hogy a beadványt tevők F. A-tól polgári peres úton megkíséreljék visszaszerezni a szóban forgó gépkocsit, illetve az átadott készpénzt. 
	A beadványt tevő és férje alkotmányos jogaival összefüggésben okozott visszáság orvoslására és orvosoltatására alkalmas eszközökkel nem rendelkezem, ezért az ügyben ajánlást nem teszek. A hasonló visszásságok megelőzése érdekében meg fogom keresni az országos rendőrfőkapitányt és részletes tájékoztatását fogom kérni a lopott gépjárművek körözése és azonosítása során elkövetett mulasztások kiküszöbölésére alkalmazott vagy alkalmazni kívánt intézkedéseiről. Szintén a hasonló visszásságok megelőzése érdekében, korábbi ajánlásaim alátámasztására jelentésemet megküldöm az igazságügyi miniszternek is.

Budapest, 1998. október

Dr. Polt Péter