OBH 3533/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Kollár Zsuzsanna

Az eljárás megindulása

Az Országos Fogyasztóvédelmi Egyesület Baranya Megyei Szervezete 1998. június 5-én beadvánnyal fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához. Beadványában egyrészt azt sérelmezte, hogy Pécs Megyei Jogú Város Közgyűlése a Pécsi Vízmű Rt. által nyújtott közüzemi szolgáltatásért fizetendő díjat a szolgáltató tényleges gazdasági adatainak ismerete nélkül állapítja meg, másrészt azért, mert a Pécsi Vízmű Rt. szolgáltatási területén található tizenöt település képviselőtestülete az ár megállapítását célzó eljárásban nem vehet részt. A tulajdonos önkormányzat a beadványt tevő szerint tetemes profitra tesz szert a díjmegállapítás eredményeként, így nem tehet eleget a panaszos szerint őt terhelő kötelezettségnek, a fogyasztói érdekek díjmegállapítás során való érvényesítésének. A panaszos szerint kifogásolható az a jelenleg hatályos szabályozás amelynek értelmében az önkormányzati képviselőtestületek egyszerre gyakorolják a közüzemi szolgáltatókban szerzett tulajdonosi jogosultságaikat és az árhatósági jogkört, ugyanakkor az önkormányzati törvény értelmében a lakosság közszolgáltatásokkal való ellátását is meg kell oldaniuk. A szervezet beadványában azt is kifogásolta, hogy a Pécsi Vízmű Rt. kéthavonként számlázza a fogyasztók számára a szolgáltatásért felszámított díjat, ezzel hozzájárulva a díjhátralékok felhalmozódásához. Panaszos azt sem tartotta a jogszabályoknak megfelelő gyakorlatnak, hogy a Pécsi Vízmű Rt. nem vállalja a Sa-me-co típusú vízmérőórák hitelesítését.
Az ügyben a jogállamiságból fakadó jogbiztonság sérelmének (Alkotmány 2.§ (1) bekezdés) gyanúja miatt indult vizsgálat.
A vizsgálat során tájékoztatást kértem a Pécsi Vízmű Rt. vezérigazgatójától, Pécs Megyei Jogú Város polgármesterétől illetve a Baranya megyei Közigazgatási Hivatal vezetőjétől, valamint a belügyminisztertől, akik a kért információkat a rendelkezésemre bocsátották.
A Baranya Megyei Közigazgatási Hivatal által felkért árszakértő az ártörvény 8. §-a (1) bekezdésének tényleges alkalmazásával összefüggésében annak a véleményének adott hangot, miszerint a vizsgált jogszabályi rendelkezés céljainak érvényesüléséhez, meg kell állapítani hogy az ármegállapító a döntéshozatal során miként győződött meg a szolgáltató által javasolt ár mértékének indokoltságáról, valódiságáról, időszerűségéről 

A megállapított tényállás

Pécs Megyei Jogú Város Önkormányzata 1995. május 8-án gazdasági keret-megállapodást kötött a Lyonnaise des Eaux S. A.-val valamint tíz községi önkormányzattal. A gazdasági keret-megállapodás értelmében a felek megállapodtak abban, hogy a Pécsi Vízmű Rt. fennállása alatt kizárólagos jogot kap az ivóvíz, a szennyvízelvezetés és -tisztítás közszolgáltatásként való ellátására. Pécs Megyei Jogú Város Önkormányzata a Pécsi Vízmű Rt. többségi tulajdonosa. A gazdasági keretmegállapodás a szerződés hatályba lépésének napjától kezdődő időre rögzítette a víz-és csatorna díj alapárat. Ezt az alapárat a közgyűlés egy kölcsönösen elfogadott, több elemet tartalmazó korrekciós képlettel félévente korrigál. A keretmegállapodás értelmében a szolgáltató az ármegállapítás előtt három héttel nyújtja be az ármegállapítás alapjául szolgáló számításokat. A közgyűlés az elfogadott képlet alapján állapítja meg az árat.

1998. június 8-án a Baranya Megyei Közigazgatási Hivatal vezetője - a Pécs-Baranyai Iparkamara illetve egy képviselő jelzése alapján - törvényességi felhívással fordult Pécs város közgyűléséhez , amelyben a következőket fejtette ki:
" Pécs megyei Jogú Város Közgyűlése 1997. szeptember 11-i ülésén megalkotta a 45/1997. (09.25.) számú rendeletét, mellyel módosította az ármegállapító önkormányzati rendelet 1. számú mellékletét. 1998. évi április hó 16-án megtartott testületi ülésén pedig elfogadta a III. 66.135-4/1998. számú előterjesztést és újra módosította a közüzemi ivóvíz és csatorna szolgáltatás legmagasabb díját.
E két jogalkotás során alapvetően és tartalmában a Tisztelt Képviselőtestület a beérkezett jegyzőkönyvek tanúsága szerint összemosta a testület e tárgybeli helyzetével kapcsolatos különböző pozícióit s erre tekintettel tevékenysége jogsértőnek minősül.
Nevezetesen meg kell különböztetni a testület különböző pozícióit az ivóvíz szolgáltatás terén. Elsősorban az önkormányzat ellátási kötelezettséggel rendelkezik, biztosítania kell a zavartalan szolgáltatást. Másodsorban tulajdonosa annak a szervezetnek amely a szolgáltatást végzi. Harmadsorban pedig hatósági ármegállapító, s kötelezettség van az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII.számú  törvény 7. §-a a szerint.
Pécs megyei Jogú város Önkormányzata mint a vízszolgáltatást végző gazdasági társaság többségi tulajdonával rendelkező tulajdonos, tulajdonostársával gazdasági keret-megállapodást kötött, mely keret-megállapodásban egy képlethez kötötten vállalta az árképzést. Ez a gazdasági keret-megállapodás az önkormányzatot mint tulajdonost köti és önmagában a képlet alkalmazása nem zárja ki az egyéb - árhatósági - feladatok törvényes ellátását.
A két ármegállapító önkormányzati rendelet megtárgyalása során azonban - a beérkezett jegyzőkönyvek tanúsága szerint - automatikusan " a mindenkori ármegállapítás időpontjában csak a statisztikákra és a szubjektív tényezőkre támaszkodva matematikai behelyettesítéssel számított árat hagyja jóvá" akkor gyakorlatilag nem tett eleget az árhatósági szerepkörből folyó ellenőrzési és megállapítási kötelezettségének, nevezetesen annak, hogy a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéshez szükséges nyereségre fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és támogatásokra is. A rendeletek (...) e megelőző eljárásra tekintettel törvénysértőnek minősülnek." A fent kifejtettek alapján a közigazgatási hivatal vezetője felhívta a közgyűlést, hogy  a törvényességi felhívásban foglaltakat a következő testületi ülésen, de legkésőbb 1998. szeptember 30-ig érdemben tárgyalja meg, ennek keretében vizsgálja meg a közüzemi vízmű által felszámítható ivóvíz és csatornahasználat díjáról szóló rendeleteit, ennek eredményeként pedig vagy módosítsa azokat, vagy állapítsa meg róluk, hogy megfelelnek a hatályos törvényi előírásoknak. Pécs megyei Jogú Város Közgyűlése ezen felhívásnak eleget téve újratárgyalta a víz-és csatornahasználat díjának kérdését, megvizsgálta az ártörvényben meghatározott tényezőket és ennek alapján hozta meg az 535/1998. (09. 24.) számú határozatát, amely a közigazgatási hivatal véleménye szerint már megfelel a törvény előírásainak. A határozatban a közgyűlés  arról döntött, hogy a kifogásolt rendeleteket nem kívánja módosítani. 
A Gazdasági Versenyhivatal Szolgáltatási Irodája 1998. június 9-én kelt határozatában úgy döntött, hogy nem indít eljárást az Országos Fogyasztóvédelmi Egyesület Baranya Megyei Szervezete valamint a Lakásszövetkezetek és Társasházak Baranya Megyei Szövetsége által Pécs Város Közgyűlése rendeletében megállapított hatósági árra vonatkozóan tett bejelentéssel kapcsolatban. A határozat arra hivatkozott, hogy a bejelentésben meghatározott cselekmény nem tartozik a tisztességtelen piaci magatartás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény tárgyi hatálya alá. A Szolgáltatási Iroda ugyanakkor döntött a beadványnak a Baranya Megyei Közigazgatási Hivatalhoz való áttételéről is. 1998. június 24-én a Versenytanács a bejelentők által benyújtott jogorvoslati kérelmet elutasította, ugyanakkor mellőzte az áttételre vonatkozó rendelkezést. A határozat az önkormányzatokról szóló törvény 1.§-ának (3) bekezdésében foglalt rendelkezésre hivatkozott, mely szerint a helyi önkormányzat - a törvény keretei között - önállóan szabályozhatja, illetőleg egyedi ügyekben szabadon igazgathatja a feladat- és hatáskörébe tartozó helyi közügyeket. Döntését az Alkotmánybíróság, illetve bíróság és kizárólag jogszabálysértés esetén bírálhatja felül. A versenytanács határozatában megállapította, hogy a bejelentők nem a formai jogszabálysértést kifogásolták, hanem a díjemelés megalapozatlanságát, amelyre a önkormányzatokról szóló törvény 1.§-ának (3) bekezdése irányadó.

A Sa-Me-Co típusú vízórák hitelesítésének megtagadásával kapcsolatos panasszal összefüggésben az Országos Mérésügyi Hivatal elnöke a következőkről tájékoztatott:
E készülék-típus hat-hét évvel ezelőtt nagyobb mennyiségben került be az országba és az OMH elvégezte típusvizsgálatát, majd az országos mérésügyi szervezet folyamatosan végezte és végzi a készülékek hitelesítését a szolgáltató által üzemeltetett és az OMH által feljogosított hitelesítő laboratóriumban. Ha az e mérőműszer mint mellékvízmérő által mért vízmennyiség a szolgáltató és fogyasztó közötti elszámolás alapjául szolgál, akkor a hitelesítés érvényességének időtartama hat év, ami az 1992-ben felszerelt mérőműszerek esetében tömegesen 1998-ban járt le. A lejárt hitelesítésű mérőműszereket újra kell hitelesíteni. A Pécsi Vízművek 1998. elején az OMH-tól függetlenül, mint gazdálkodó szervezet - vélelmezhetően pénzügyi megfontolásokból - úgy döntött, hogy illetékességi területén típusszűkítést hajt végre és nem vállalja a Sa-Me-Co típusú készülékek javítását. A pécsi fogyasztók ilyen típusú mérőműszereinek javítását és átvizsgálását Szekszárdon vállalják. E vizsgált és javítás után a szekszárdi vállalkozó telephelyén működtet és az OMH által feljogosított laboratóriumban folyamatosan történik a készüléktípus hitelesítése. Arról a tényről, hogy a Sa-Me-Co típusú vízórákkal kapcsolatos probléma megoldódott, a Dunántúli Napló című újság is hírt adott. Az OMH elnöke az Országos Fogyasztóvédelmi Egyesület elnökét 1999. március 1-jén személyesen tájékoztatta az ügy lezárulásáról, aki mindezt a probléma megnyugtató megoldásának tekintette.      

Az ügy jogszabályi háttere

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről 

7. § (1) A törvényben biztosított jogok védelme az állam minden szervének kötelessége. Érvényesítésük - ha törvény másképpen nem rendelkezik - bírósági útra tartozik.

201. § (1) A szerződéssel kikötött szolgáltatásért - ha a szerződésből vagy a körülményekből kifejezetten más nem következik - ellenszolgáltatás jár.
(2) Ha a szolgáltatás és ellenszolgáltatás között anélkül, hogy az egyik felet az ajándékozás szándéka vezetné, a szerződés megkötésének időpontjában feltűnően nagy az értékkülönbség, a sérelmet szenvedő fél a szerződést megtámadhatja.

209/B. § (1) Tisztességtelen az általános szerződési feltétel, illetve a gazdálkodó szervezet és a fogyasztó közötti szerződés kikötése, ha a jóhiszeműség követelményének megsértésével a feleknek a szerződésből eredő jogosultságait és kötelezettségeit egyoldalúan és indokolatlanul az egyik fél hátrányára állapítja meg.
(5) A tisztességtelen szerződési feltételekre vonatkozó rendelkezések nem alkalmazhatók a szolgáltatást és ellenszolgáltatást meghatározó szerződési kikötésre, ha annak szövegezése egyértelmű és mindkét fél számára érthető.
(6) Nem minősülhet tisztességtelennek a szerződési feltétel, ha azt jogszabály állapítja meg vagy jogszabály előírásának megfelelően határozzák meg.

1991. évi XLV. törvény a mérésügyről 

7. § (1) A hitelesíttetési kötelezettség az e törvény végrehajtására kiadott kormányrendeletben felsorolt kötelező hitelesítésű használati mérőeszközökre (a továbbiakban: kötelező hitelesítésű mérőeszköz) vonatkozik.
(2) Kötelező hitelesítésű mérőeszköz csak érvényes hitelesítéssel forgalmazható, használható vagy tartható használatra kész állapotban.
(3) A kötelező hitelesítésű mérőeszköz hitelesíttetéséről
a) a belföldi forgalombahozatal előtt (első hitelesítés) a belföldi forgalombahozónak,
b) javítás után (javítás utáni hitelesítés) a javítást végzőnek,
c) meghatározott időközönként (időszakos hitelesítés) a mérőeszköz tulajdonosának, illetve használójának kell gondoskodnia.

 8. § (1) A kötelező hitelesítésű mérőeszközök hitelesítési engedély alapján hitelesíthetők. A hitelesítési engedélyt az OMH típusvizsgálat alapján adja ki.
(2) A hitelesítési engedély megszerzéséről a mérőeszköz belföldi forgalomba hozója, vagy ha ez nem állapítható meg egyértelműen, a mérőeszköz felhasználója tartozik gondoskodni.
(3) A hitelesítési engedéllyel rendelkező mérőeszköztípuson változtatást csak akkor lehet végrehajtani, ha a forgalombahozó előzetesen gondoskodott a hitelesítési engedély módosíttatásáról.

1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési  biztosáról

16. § (1) Az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [29. § (1) bek.], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.

127/1991. ( X. 9. ) Kormányrendelet a mérésügyről szóló törvény végrehajtásáról

6. § (2) A kötelező hitelesítésű mérőeszközök felsorolását és az időszakos hitelesítés érvényességi időtartamát a melléklet tartalmazza. A hitelesítés érvényességi időtartamát az OMH a mérőeszköz használatának körülményeire tekintettel, indokolt esetben, a mellékletben előírttól eltérően is meghatározhatja.
(3) Az első, az időszakos és a javítás utáni hitelesítést a hitelesíttetőnek az illetékes mérésügyi szervtől (időszakos hitelesítés esetén a hitelesítési időtartam lejárta előtt) írásban kell kérnie.

Melléklet a 127/1991. (X. 9.) Korm. rendelethez
Kötelező hitelesítésű mérőeszközök
 Sorszám	 Megnevezés	 A hitelesítés érvényességének időtartama/év
 21.	 Vízmérők (hideg és meleg vízre):	 
 	 	 bekötési és törzshálózati vízmérők	  4
 	 	 mellékvízmérők elszámolásra	  6
 	 	 mellékvízmérők költségmegosztásra 	   korlátlan

1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról

8.§ (4) A települési önkormányzat köteles gondoskodni az egészséges ivóvízellátásról, az óvodai nevelésről, az általános iskolai oktatásról és nevelésről, az egészségügyi és a szociális alapellátásról, a közvilágításról, a helyi közutak és a köztemető fenntartásáról; köteles biztosítani a nemzeti és az etnikai kisebbségek jogainak érvényesülését.

1990. évi LXXXVII. törvény az árak megállapításáról

Általános rendelkezés

2. § Az árban, díjban (a továbbiakban együtt: ár), valamint az ár alapjául szolgáló értékesítési feltételekben a szerződő felek - a tisztességtelen piaci magatartás tilalmáról szóló törvényben, valamint az ebben a törvényben foglaltak megtartásával, egymás méltányos érdekeit tiszteletben tartva és kölcsönösen együttműködve - állapodnak meg, ideértve a versenytárgyaláson vagy árverésen történő ármegegyezést is.

Hatósági ármegállapítás

7. § (1) A mellékletben felsorolt termékekre, szolgáltatásokra (a továbbiakban együtt: termék) az ott feltüntetett miniszter, illetve a helyi önkormányzat (a továbbiakban együtt: hatósági ár megállapítója) legmagasabb árat vagy legalacsonyabb árat (a továbbiakban együtt: hatósági ár) állapít meg.
8. § (1) A legmagasabb árat - a (2) bekezdésben szabályozott kivétellel - úgy kell megállapítani, hogy a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és a támogatásokra is.
(3) A legalacsonyabb árat úgy kell megállapítani, hogy az legalább a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és támogatásokra is.
9. § (1) A hatósági ár megállapítása történhet tételesen vagy a hatósági ár kiszámítására vonatkozó előírásokkal.
(2) A hatósági árat alkalmazási feltételeivel (pl. a minőség, a határidő, a szállítások ütemezése, a megrendelés nagysága, a teljesítés helye, a fizetési feltételek) együtt kell megállapítani.
10. § (1) A hatósági ár megállapítása - ideértve az áralkalmazási feltételeket is - hivatalból vagy az árat érvényesítő vállalkozó kérelmére történhet. Ez utóbbi esetben a kérelmező köteles a hatósági árra vonatkozó javaslatát a hatósági ár megállapítója részére egyidejűleg megküldeni. A hatósági ár megállapítója - mindkét esetben - további adatokat kérhet.
11. § (1) A hatósági árat, valamint annak alkalmazási feltételeit jogszabályban kell közzétenni. A jogszabályban rendelkezni kell arról, hogy a hatósági ár mikor lép érvénybe; e rendelkezésnek visszamenőleges hatálya nem lehet.
15. § A lakosságot közvetlenül érintő hatósági ár változtatásáról a hatósági ár megállapítója legkésőbb az ár érvénybelépésével egyidejűleg köteles a lakosságot tájékoztatni.

Hatósági áras termékek

I. Legmagasabb ár

B) Szolgáltatások
 05511	 Az önkormányzati tulajdonú víziközműből szolgáltatott ivóvíz díja	 települési   önkormányzat - fővárosban a Fővárosi Önkormányzat - képviselő-testülete 
 18111-1-2	 Az önkormányzati tulajdonú víziközmű által biztosított szennyvízelvezetés, szennyvíztisztítás és -kezelés díja	 települési önkormányzat - fővárosban a Fővárosi Önkormányzat - képviselő-testülete 

Pécs megyei Jogú város Önkormányzata Közgyűlésének 1996. évi 38. számú önkormányzati rendelete az önkormányzati tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvízért, illetőleg az önkormányzati tulajdonú közüzemi csatornamű használatáért fizetendő díjakról   

3.§ (1) Az önkormányzati tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvíz és az önkormányzati tulajdonú közüzemi csatornamű szolgáltatásért az 1. számú mellékletben megállapított díjat kell fizetni.

4.§ (1) A díj fizetésének alapjául szolgáló ivóvíz mennyiségét vízmérővel kell meghatározni, ettől eltérni csak műszakilag indokolt esetben lehet. Vízmérő hiányában a 2. számú melléklet szerinti átalánnyal kell megállapítani a díjfizetés alapjául szolgáló ivóvízmennyiséget.

(2) A csatornadíj alapja a mért szennyvízmennyiség, mérés hiányában a csatornaműbe bekötött ingatlanon felhasznált teljes vízmennyiség, függetlenül attól, hogy annak beszerzése honnan történt. a vízmennyiség a (3)-(4) bekezdésben foglaltakon túl egyéb címen (bedolgozás, párolgás, szivárgás, elfolyás stb.) nem csökkenthető.

(3) Ha a vízhasználó saját szennyvízelvezető művel rendelkezik, a csatornadíj alapjául szolgáló vízmennyiséget az abban elvezetett szennyvíz mennyiségével csökkenteni kell.

(4) Ha a hatósági intézkedés miatt a vállalkozó a gazdasági tevékenységéből keletkezett szennyvizet a közcsatornába nem vezethei be, a gazdasági tevékenységéhez felhasznált vízmennyiséggel csökkenteni kell a csatornadíj megállapításánál figyelembe vett vízmennyiséget.

5.§ (1) A szolgáltató a 4.§-ban meghatározottak alapján lehetőség szerint a nem lakossági nagyfogyasztónak havonta, a többi fogyasztónak kéthavonta, de évente legalább egyszer köteles elszámolást küldeni. 

(2) A szolgáltató jogosult két elszámolás közötti időszakban az előző időszak átlagfogyasztása alapján számlát kibocsátani.

(3) Abban az esetben, ha a díjváltozás időpontja és a fogyasztás leolvasása nem esik egybe, a számlázás alapjául szolgáló ivó-, illetve szennyvízmennyiséget időarányosan meg kell osztani a díjváltozás előtti és utáni időszakra.   

1.számú melléklet

Az önkormányzati tulajdonú közüzemi vízmű által felszámítható ivóvíz- és csatornahasználat legmagasabb díjai:

- Csatornázott területen:
                       Ivóvíz és csatornadíj együtt
                       Lakossági fogyasztók                            157,-Ft/m3
                       Nem lakossági fogyasztók                    223,-Ft/m3

- Nem csatornázott területen
                       Ivóvízdíj
                       Lakossági fogyasztók                            100,-Ft/m3
                       Nem lakossági fogyasztók                    166,-Ft/m3 

                       Csatornadíj                                              57,-Ft/m3   

5.§ (1) A szolgáltató a 4.§-ban meghatározottak alapján lehetőség szerint a nem lakossági nagyfogyasztóknak havonta, a többi fogyasztónak kéthavonta, de évente legalább egyszer  köteles elszámolást küldeni.
(2) A szolgáltató jogosult két elszámolás közötti időszakban az előző időszak átlagfogyasztása alapján számlát kibocsátani.
(3) Abban az esetben, ha a díjváltozás időpontja és a fogyasztás leolvasása nem esik egybe, a számlázás alapjául szolgáló ivó-, illetve szennyvíz-mennyiséget időarányosan meg kell osztani a díjváltozás előtti és utáni időszakra.  

Pécs Megyei Jogú Város Önkormányzata 39/1998. (12.30.) számú rendelete

1.§ Az 1996. évi 38. számú önkormányzati rendelet 1. sz. melléklete helyébe  a jelen önkormányzati rendelet melléklete lép.

1. számú melléklet

Az önkormányzati tulajdonú közüzemi vízmű által felszámítható ivóvíz és csatornahasználat legmagasabb díja

- Csatornázott területen

Ivóvíz és csatornadíj együtt
Lakossági fogyasztók   1999. I. 01- től VI. 30-ig                241,-Ft/m3
                                      1999. VII. 01-től XII. 31-ig           240,-Ft/m3

Nem lakossági fogyasztók  1999. I. 01-től VI. 30-ig          392,-Ft/m3
                                             1999. VII. 01-től XII. 31-ig    391,-Ft/m3

- Nem csatornázott területeken

Ivóvízdíj

Lakossági fogyasztók         1999. I. 01-től VI. 30-ig           154,-Ft/m3
                                           1999. VII. 01-től XII. 31-ig      153,-Ft/m3

Nem lakossági fogyasztók   1999. I. 01-től VI. 30-ig          226,-Ft/m3
                                             1999. VII. 01-től XII. 31-ig     225,-Ft/m3

-Csatornadíj

Lakossági fogyasztók                                                            87,-Ft/m3
Nem lakossági fogyasztók                                                   166,-Ft/m3
 
A vizsgálat megállapításai

1.) A Pécsi Vízmű Rt. által alkalmazott díj mértéke és a hatósági ár-megállapítás

A vizsgálat közvetlen tárgya a Pécsi Vízmű Rt. által szolgáltatott víz díja, illetve a díj mértéke volt. Tekintettel azonban arra, hogy a szolgáltató az önkormányzat által megállapított hatósági árat alkalmazta, a vizsgálat közvetett céljának a hatósági ár-megállapításnak illetve az eljárás eredményeként kialakuló ár mértékének az érintett alkotmányos jogokkal való kapcsolatát tekintettem.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló  1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [29. § (1) bek.], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Ezen rendelkezés szerint a beadványban állított sérelem és valamely Alkotmányban biztosított valamely jog közötti összefüggés létét az országgyűlési biztosnak vizsgálnia kell. 

A vizsgálat során abból indultam ki, hogy előbb a piacgazdaság illetve a tulajdonhoz való Alkotmányban biztosított jog tartalmának tisztázása szükséges, mert anélkül - az alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelem fennálltának vagy hiányának megállapítása nélkül - nem lehetséges vizsgálni, hogy az önkormányzatokat ezen alkotmányos jogok érvényesítése érdekében milyen kötelezettségek terhelik a hatósági ármegállapítás során, illetve hogy terhelik-e egyáltalán ilyen irányú kötelezettségek. A vizsgálat célja közelebbről annak megállapítása volt, hogy az Alkotmány által a piacgazdaságra vonatkozó követelményből illetve a tulajdonhoz való jogból folyó jogosultságnak tekinthető-e az  úgynevezett igazságos árra vonatkozó állampolgári igény. A vizsgálat során "igazságos ár" alatt a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségéhez fűződő igényt tekintettem. A vizsgálat elsődleges szempontjának ílymódon való meghatározását a beadványban megfogalmazott azon kifogás indokolta, amely szerint a gazdasági adatok elemzése nélküli ármegállapítás a fogyasztókat indokolatlanul terheli. A következő lépés a hatósági ár megállapítására vonatkozó szabályok jellegének tisztázása és annak megállapítása volt, hogy alkalmasak-e a hatósági ármegállapításra vonatkozó jelenlegi szabályok az érintett alkotmányos jogok érvényesítésének elősegítésére. Az ezen kérdésre adott nemleges válasz esetén ugyanis az önkormányzatok a jogszabályi rendelkezések betartása mellett sem felelhetnek meg az érintett alkotmányos jogok tényleges tartalmának érvényesítéséhez szükséges, az államot és az önkormányzatokat terhelő kötelezettségekre vonatkozó elvárásoknak, ílymódon egyedi kezdeményezéssel az esetleg feltárt visszásság nem orvosolható. Legvégül arra kellett választ adni, hogy a közgyűlés betartotta-e a hatályos szabályokat a hatosági ár megállapítását célzó eljárás során. Ezutóbbi kérdés az előzőekre adott negatív válaszok esetén irreleváns. 
A fenti sorrendet az országgyűlési biztosok eljárására illetve az általuk vizsgálható beadványokra vonatkozó szabályok indokolták. Az országgyűlési biztosok  érdemi vizsgálatának tárgya ugyanis hatóság vagy közszolgáltató intézkedése, mulasztása illetve eljárása csak akkor lehet, ha azok alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelmet okoznak. Az országgyűlési biztosok gyakorlatában alkotmányos jogokkal összefüggő sérelemnek valamely az Alkotmány által biztosított jog korlátozása minősül. Alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot az országgyűlési biztosok akkor állapítanak meg, ha valamely alkotmányos jog Alkotmányt sértő korlátozást szenved. Alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelem hiányában tehát az alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság megállapítása kizárt.

I. Az Alkotmánybíróság a 21/1994. (IV. 16.) AB határozatában megállapította, hogy a piacgazdasághoz senkinek nincs joga, vagyis az nem minősíthető alapjogként. A piacgazdaság sérelmére hivatkozva semmilyen alapjog sérelmének alkotmányellenessége nem dönthető el. A 35/1994. (VI.24.) AB határozatban pedig az Alkotmánybíróság a következőket fejtette ki: "Az Alkotmánybíróság már több határozatában kinyilvánította, hogy az Alkotmány gazdaságpolitikai szempontból semleges. Az Alkotmányból az állami beavatkozás nagysága, ereje, még kevésbé annak tilalma közvetlenül nem vezethető le [33/1993. (V. 28.) AB határozat, ABH 1993, 249.]. Az Alkotmánybíróság a törvényhozó és a végrehajtó hatalom gazdaságpolitikai törekvéseit, a piacgazdaság tartalmára és színvonalára vonatkozó felfogását alkotmányossági szempontból nem értékelheti, és ezért azokat sajátjával nem helyettesítheti. A piacgazdaságnak és a versenyszabadságnak nincs saját alkotmányossági mércéje. A piacgazdaság fenntartásának és védelmének állami feladatát mindenekelőtt az egyes alapjogok érvényesítésével és védelmével lehet, illetve kell az államnak megvalósítania. Az Alkotmánybíróság a piacgazdaság, a versenyszabadság és más hasonló államcélok alkotmányellenes megsértését csak szélsőséges esetben állapítja meg, ha az állami beavatkozás, "fogalmilag és nyilvánvalóan" ellentétes az államcéllal [21/1994. (IV. 16.) AB határozat, ABH 1994. április, 170.].” Az előbbiekben kifejtettekre tekintettel a piacgazdaságra vonatkozó Alkotmány-beli rendelkezés az országgyűlési biztos gyakorlatában sem tekinthető olyannak, mint amelyre való hivatkozással valamely alapjog sérelme eldönthető lenne.

II. A polgári jogi tulajdonfogalom lényeges tartalma a birtoklás, a használat és a rendelkezés. Ezek azonban nem jelentik a tulajdonnak mint alkotmányos alapjognak azt a lényeges tartalmát, aminek a korlátozását az Alkotmány 8.§ (2) bekezdése tilt. Ez azt jelenti, hogy a tulajdon polgári jogi tartalmát kitevő birtoklás, használat, rendelkezés, korlátozható anélkül, hogy az Alkotmány 8.§-ának (2) bekezdésén sérelem esne. A polgári jogi és alkotmányjogi tulajdonfogalom eltérőségének megfelelően tehát elkülöníthető egyrészről a polgári jogi másfelől az alkotmányos tulajdonvédelem. Az Alkotmánybíróság gyakorlatából azonban nem következik, hogy a polgári jogi értelemben vett és az alkotmányjogi értelemben vett tulajdonfogalom tartalmát tekintve eltérő jellegű jogosítványokat foglal magában, hanem kizárólag az vezethető le belőle, hogy a kétfajta értelemben vett tulajdonjog korlátozásának tekinthető külső ( az alkotmányjog szempontjából egyedül releváns állami illetve a polgári jog szempontjából jelentős magánjogi vagy közjogi ) beavatkozás a két jogág szempontjából eltérő megítélés alá esik. Más szavakkal: A védett tárgy ugyanaz, csak a védelem terjedelme és ennek megfelelően a jogsértés megállapításának valószínűsége tér el. Nem mást véd a két jogág, hanem ugyanazt más körben tekinti védelemre érdemesnek, a védelmet más hatósugárban biztosítja. Mindezek kifejtése annak megállapítása szempontjából bírt jelentőséggel, hogy vajon összefüggésbe hozható-e a beadványban fennállónak tekintett sérelem ( szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének sérelme ) a tulajdonhoz fűződő Alkotmányban biztosított joggal. A tulajdonjog tartalmának illetve terjedelmének vizsgálata nélkül a kérdés értelemszerűen nem megválaszolható. Eljárásom során megállapítottam, hogy a tulajdonjog tartalmának tekinthető jogosítványok nem tekinthetőek a fennállni vélt sérelemmel összefüggőnek. 

III. Az ártörvényhez fűzött miniszteri indoklás a 8.§-ra vonatkozóan a következőket tartalmazza:  
A Javaslat keretszabályt ad arra nézve, hogy a hatósági ár megállapítása során miként járjon el az ár megállapítója.
A legmagasabb árra általános előírásként kimondja, hogy annak fedezetet kell biztosítania a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre. E szerint a hatósági ár megállapítójának felelőssége, hogy nem állapíthat meg olyan árat, mely a normális működést veszélyezteti, és az is, hogy a hatósági árban nem ismerheti el a nem hatékony működésből adódóan felmerülő ráfordításokat.
A legalacsonyabb ár a termelő részére minimális biztonságot teremt azáltal, hogy a hatékonyan működő vállalkozónak legalább a ráfordításaira fedezetet biztosít.
A hatósági ár megállapításánál mindkét esetben figyelembe kell venni az árhoz kapcsolódó (a ráfordításokat és a bevételeket érintő) pénzügyi szabályokat (adózás, támogatás).
Amint azt az Alkotmánybíróság a 60/1997. (XI. 12.) számú határozatában kifejtette, az Ártv.-ben a települési önkormányzat a szerződés egyetlen tartalmi elemének szabályozására, a legmagasabb hatósági ár megállapítására kapott felhatalmazást. Az Ártv. 9. § (2) bekezdése alapján az árhatósági jogkör gyakorlása magában foglalja az áralkalmazási feltételek meghatározásának jogát is. Az Ártv. 9. § (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik: "A hatósági árat alkalmazási feltételeivel (pl. a minőség, a határidő, a szállítások ütemezése, a megrendelés nagysága, a teljesítés helye, a fizetési feltételek) együtt kell megállapítani." Az áralkalmazási feltételek megállapítása a szolgáltató és a fogyasztók védelmében előírt kötelezettsége az árhatósági jogkörrel rendelkező szervnek. Garanciális szabály, amely azt szolgálja, hogy az árhatóság mind a szolgáltató, mind a fogyasztó számára tegye egyértelművé, hogy a jogszabály milyen fizetési feltételek mellett, milyen minőségű és mennyiségű szolgáltatás ellenszolgáltatásaként állapítja meg a hatósági árat. Az Ártv. 9. § (2) bekezdése arra ad felhatalmazást, hogy a szolgáltatás legmagasabb hatósági árát és az annak megfelelő szolgáltatás feltételeit meghatározza, szabályozza azt, hogy az áralkalmazási feltételekben meghatározott feltételekkel nyújtott szolgáltatás esetén mekkora lehet a kiköthető legmagasabb ár mértéke. A közüzemi szerződés tartalmát a szerződő felek, illetőleg a Ptk. és a Ptk. alapján arra felhatalmazott jogszabályok határozzák meg. A legmagasabb hatósági árat megállapító, az árhatóság által alkotott jogszabály annyiban köti a szerződő feleket, hogy az abban megállapított áralkalmazási feltételek esetén a rendeletben meghatározott árnál magasabb árat nem köthetnek ki. A szerződés tartalmát meghatározó jogszabályi előírások a legmagasabb hatósági ár megállapítása során kötik az árhatóságot is. Az előbbiekben kifejtettekből az következik, hogy az árhatósági jogkört gyakorló szerv is köteles eljárása során szem előtt tartani a Ptk.-nak a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségére vonatkozó rendelkezését. Az önkormányzat törvénysértés nélkül olyan szerződési feltételt nem írhat elő, amely ezt a törvényi elvet semmibe veszi.

Az árhatósági jogkörrel rendelkező szerv - így a helyi önkormányzat képviselő-testülete is - a Ptk. és a Ptk. felhatalmazása alapján megalkotott jogszabályok keretei között, azok figyelembevételével jogosult az áralkalmazási feltételek meghatározására. Az áralkalmazási feltételek meghatározására vonatkozó kötelezettség rögzítésével az állam az árhatósági jogkör gyakorlójával szembeni azon elvárást fejezi ki, mely szerint annak is figyelembe kell vennie a polgári jogi jogalanyokat a szerződéses jogviszony alakítása során elsődlegesen kötelező elvet: a szolgáltatás-ellenszolgáltatás elvét.  
A Ptk. 200. §-nak (1) bekezdése értelmében a felek a szerződés tartalmát szabadon állapítják meg, ezért szabadon alakíthatják ki a szolgáltatás ellenértékét is. Nincsenek elzárva attól sem, hogy a forgalmi értéktől eltérjenek ott, ahol árszabályozás ezt nem tiltja. Az előbbiekben kifejtettekből az következik, hogy az árhatósági jogkört gyakorló szerv a jogbiztonságból fakadó kötelezettségének tesz eleget amikor a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségére vonatkozó szabályt betartja. 

IV. A következő lépés a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségére vonatkozó szabály tényleges tartalmának megállapítása volt.

 Az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvényhez fűzött miniszteri indokolás szerint az ár kialakítására nem lehet olyan szabályt előírni, mely tértől és időtől függetlenül a piac minden szereplője számára alkalmazható. Az árnak egyetlen valós normája van: az, hogy az áru a vevő részére adott áron, tisztességes körülmények között eladható. A Javaslat ezért nem emeli a jogszabály rangjára az árképzés politikai gazdaságtani alapelveit, (indokolt költségek, piaci viszonyok), hanem az árnak és az ár alapjául szolgáló értékesítési feltételeknek a kialakítását a felek megegyezésére bízza.

Az ártörvényhez fűzött miniszteri indoklás szerint az árban való megegyezés hatósági ár esetén is szükséges. Ez lényegében azt jelenti, hogy a hatósági árnak is be kell épülnie a szolgáltató és fogyasztó közötti szerződésbe. 

Az ártörvényben foglalt rendelkezések tehát nem tekinthetőek az árhatóságként eljáró képviselőtestületet kötő egyedüli, kizárólagos szabálynak, annak figyelembe kell vennie a Ptk-ban foglalt szabályokat is. 
A továbbiakban abból indultam ki, hogy az ár mértéke önmagában, az áralkalmazási feltételekről való rendelkezés kötelezettségének való megfelelés nélkül nem vizsgálható. Ha azonban az árhatóságként eljáró képviselőtestület eleget tett az ár mértékéhez képest formai jellegűnek minősíthető áralkalmazási feltételekről való rendelkezés kötelezettségének, akkor az ár mértékének vizsgálata olyan -  a magyar Ptk által is ismert - klasszikus polgári jogi alapelvek szerint kell, hogy történjen, mint amilyen a szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének, illetve a jóhiszemű eljárásnak a követelménye valamint a joggal való visszaélés a tilalma.
Az áralkalmazási feltételek megállapításának kötelezettsége garanciális jelentőségű, a fizetési feltételek, a minőség és a mennyiség árhatóság általi rögzítését jelenti. Megállapítottam, hogy Pécs Megyei Jogú Város Közgyűlése e kötelezettségének eleget tett.

A szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűsége sokáig nem jelent meg jogelvként az Alkotmánybíróság gyakorlatában, a jogelv alapja viszont, az ún. értéktörvény (egyenértékűségi szabály, illetve az értékgarancia elve) igen. Az értékgarancia a tulajdon alapjogi védelmével kapcsolatban található meg az Alkotmánybíróság határozataiban.  
Az 55/1998. (XI. 27.) AB határozat indoklása - egy szemétszállítási rendelet vizsgálata kapcsán - a következőket fogalmazta meg a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének Ptk-ban megfogalmazott követelményéről: 
„A Ptk. 201. § (2) bekezdése nem abszolút tilalomként nyilvánítja ki a szolgáltatás és az ellenszolgáltatás értékkülönbségének előfordulását, hanem megtámadási lehetőséget biztosít a sérelmet szenvedő fél számára. A jogvita elbírálása a rendes bíróság hatáskörébe tartozik. Az Alkotmánybíróság pedig a normakontroll szabályai alapján vizsgálhatja meg és bírálhatja el, hogy valamely jogszabály - és a jogszabályok között valamely önkormányzati rendelet - sérti-e a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének a Ptk. 201. § (1) bekezdésében megfogalmazott követelményét. (...) Az önkormányzat a díjfizetés alapja meghatározásánál  nagyfokú önállósággal rendelkezik. Mivel azonban - törvényi felhatalmazás alapján - szerződéses jogviszony elemét szabályozza, tiszteletben kell tartania a polgári jog olyan általános alapelvét, mint a szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűsége". (ABH 1997, 860.)
A szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének tiszteletben tartása olyan alapvető követelmény az önkormányzatokkal szemben, amelyet a szemétszállítási díj meghatározására irányuló rendeletalkotásukkor nem hagyhatnak figyelmen kívül. Mindez nemcsak a Ptk. idézett előírásából, hanem bevezető rendelkezéseinek bizonyos alapelveiből is következik. A jóhiszeműség és a tisztesség elvének való megfelelés Ptk.-beli szabálya erősíti az önkormányzatokkal szemben azt a követelményt, hogy amikor a szemétszállítási díj meghatározásakor a díj összegét nem a tényleges szemétkibocsátáshoz és annak elszállításához, hanem azt tükröző más mutatóhoz (pl. a helyiségek száma, lakásban élő személyek száma, kiürített tartóedények száma, űrmérete stb.) kötik, fokozottan törekedjenek a szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének megvalósítására.”

A feltűnően nagy értékkülönbség és az ellenszolgáltatás megállapításánál irányadó szempontokról szóló 267. számú Polgári Kollégiumi állásfoglalás a következőkben kifejtett módon értelmezi a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségére vonatkozó rendelkezést:

A szerződésnek a szolgáltatás és ellenszolgáltatás feltűnően nagy értékkülönbségére alapított megtámadása esetében annak megállapításához, hogy az értékkülönbség feltűnően nagy-e, a bíróságnak vizsgálnia kell a szerződéskötés körülményeit, a szerződés egész tartalmát, a forgalmi (érték-) viszonyokat, az ügylet jellegéből fakadó sajátosságokat, a szolgáltatás és ellenszolgáltatás meghatározásának módját.
I. A Ptk. 201. §-nak (2) bekezdése értelmében, ha a szolgáltatás és ellenszolgáltatás között anélkül, hogy az egyik felet az ajándékozás szándéka vezetné, a szerződés megkötésének időpontjában feltűnően nagy az értékkülönbség, a sérelmet szenvedő fél a szerződést megtámadhatja.
E rendelkezés a szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének kirívó (feltűnő) megsértése esetén lehetőséget biztosít a szerződési nyilatkozat megtámadására akkor is, ha a szerződéskötési akarat hibája esetére biztosított megtámadási okokra alapított jogérvényesítéssel a sérelem nem orvosolható.
A jogszabály alkalmazása során azonban - elsősorban az állampolgárok ügyleteiben - különösen az ingatlanokra, a műszaki cikkekre vonatkozó adásvételi ügyleteknél, az egyes lakossági szolgáltatások körébe tartozó vállalkozási szerződéseknél tapasztalható olyan törekvés, hogy az értékviszonyokat jól ismerő szerződő fél (esetenként azért, hogy a hátralékos ellenszolgáltatástól szabaduljon), a feltűnően nagy értékkülönbségre alapított megtámadással a másik fél rovására indokolatlanul kedvezőbb ellenszolgáltatás elérésére törekszik. Van példa arra is: különösen nagy értékű ügyleteknél könnyelműen vállalnak a felek kötelezettségeket, mert arra számítanak, hogy a feltűnő értékaránytalanság kiküszöbölése során a bíróság számukra előnyös módon fogja meghatározni a szerződés alapján teljesítendő szolgáltatásokat. Mindezek a forgalom biztonsága, a szerződésekbe vetett bizalom ellen ható tényezőkké válhatnak.
Nehézséget okoz a bíróságnak e törvényi rendelkezés helyes alkalmazása során az is, hogy a forgalomban egyre nagyobb számban jelentkeznek olyan ügyletek, amelyekben az áruk ára, a szolgáltatások ellenértéke szélsőségek között ingadozik. Ez a körülmény pedig megnehezíti a megbízható forgalmi érték megállapítását.

Mint az Alkotmánybíróság a 9/1992. (I. 30.) illetve az 1/1995. (II. 8.) AB határozatban kifejtette, "az anyagi igazságosság jogállami követelménye a jogbiztonságot szolgáló intézményeken és garanciákon belül maradva valósulhat meg. Az anyagi igazság érvényesülésére ... nem biztosít (nem biztosíthat) alanyi jogot az Alkotmány..." Az Alkotmánybíróságnak az anyagi igazságosságról vallott felfogása az országgyűlési biztos eljárásában a konkrét üggyel összefüggésben az alábbi következménnyel jár: Az országgyűlési biztos nem teheti vizsgálata tárgyává az ár tartalmát abból a szempontból, hogy az megfelel-e jogbiztonság követelményének, ezútóbbiból ugyanis az anyagi igazságossághoz való alanyi jog nem vezethető le. Amennyiben tehát a releváns sérelemnek a gazdasági értelemben vett igazságos ár érvényesülésének hiányát tekintjük, akkor általában nem állapítható meg az összefüggés az érintett alkotmányos jog ( a jogbiztonság ) és  a sérelem között. Ha azonban a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének védelmét szolgáló előírások esetleges sérelmét tekintjük relevánsnak, akkor  a szükséges összefüggés a jogbiztonság vonatkozásában kimutatható. A Ptk 201.§ (1) bekezdésében foglalt rendelkezésből fakadó jogok védelme tehát az Alkotmányból nem vezethető le, a Ptk. 201.§ (2) bekezdésében biztosított jog védelme azonban igen. Ha az országgyűlési biztoshoz intézett beadvány tárgya kizárólag az ár mint ellenszolgáltatás mértéke, arra a biztos vizsgálati hatásköre, a vizsgálati feltételek hiánya miatt nem terjed ki, ha azonban a panasz tárgya a közszolgáltató valamely olyan intézkedése, amellyel a szolgáltató a bíróság előtti megtámadás jogának gyakorlását igyekszik korlátozni, arra - lévén itt a releváns Alkotmányban biztosított jog és  a sérelem között az összefüggés kimutatható - az országgyűlési biztos vizsgálati hatásköre megállapítható.  
A továbbiakban az ártörvény azon eljárási jellegű rendelkezéseit, amelyek a fogyasztó védelmét hivatottak szolgálni, olyannak tekintettem, mint amelyek tartalmilag a Ptk-nak  a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségét megfogalmazó szabályát fejezik ki egy speciális viszonyban. A Ptk. általános szabálya sem értelmezhető úgy, mint amely abszolút tilalmat állít a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségét sértő megállapodások elé. A megtámadási jog biztosítása az egyenértékűség érvényesítésének nyilvánvalóan enyhébb eszköze, mint a semmissé nyilvánítás lenne. A bírói gyakorlat pedig a megtámadási jog gyakorlása során sem tekinti tartalmában véve abszolút jellegűnek a Ptk. 201. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezést, és csak kirívó esetekben biztosít jogvédelmet a sérelmet szenvedett félnek. Amikor az Alkotmánybíróság a szemétszállítás mint közszolgáltatás ellenértékeként az önkormányzatok által megállapított díjakról kifejtette véleményét, lényegében csak a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének elvét szélsőséges mértékben sértő eseteket nyilvánította alkotmányellenesnek. Ezzel tulajdonképpen annak a felfogásnak adott hangot, amely szerint bár az anyagi igazságossághoz való jog az Alkotmány rendelkezéseiből nem levezethető, de a tényleges jogérvényesítés - a rendes bíróságok előtti eljáráshoz hasonlóan - garanciának nem tekinthető, ha nincsenek a jogalkalmazót illetve a jogalkotót az adott szabály értelmezésénél kötő, keret-jellegű szabályok.     

Az ártörvény  keretszabályt ad arra nézve, hogy a hatósági ár megállapítása során miként járjon el az ár megállapítója.
A legmagasabb árra általános előírásként kimondja, hogy annak fedezetet kell biztosítania a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre. E szerint a hatósági ár megállapítójának felelőssége, hogy nem állapíthat meg olyan árat, mely a normális működést veszélyezteti, és az is, hogy a hatósági árban nem ismerheti el a nem hatékony működésből adódóan felmerülő ráfordításokat. Sem az ártörvényben rögzített előírásokból, sem a Ptk-nak 201.§-ából nem következik, hogy az árhatóságnak eljárása során  kötelessége lenne a fogyasztók érdekeit leginkább kifejező legalacsonyabb ár, vagy a szolgáltató érdekeit kifejező legmagasabb ár biztosítása. Éppen ellenkezőleg, ez az a két szélső érték, amelyet a képviselőtestületnek az ár megállapítás során mindenképpen el kell kerülnie, hiszen bármelyiknek a megállapításával a kötelmi jogviszony másik oldalán álló fél érdekeit sértené. Ezen korlátok tiszteletben tartásának kötelezettségénél több azonban nem olvasható ki a vonatkozó jogszabályi rendelkezésekből. 

A hatósági ár megállapítása történhet tételesen vagy a hatósági ár kiszámítására vonatkozó előírásokkal. Az árhatóságként eljáró képviselőtestületet kötő előírások betartása tételes ármegállapítás esetén az eljárás során mutatott körültekintésből mérhető le, önmagában az ár mértékéből nem. A vizsgált rendelet az áralkalmazási feltételeket megállapította. A Pécsi Vízmű Rt. által nyújtott szolgáltatások hatósági árának kiszámításáról szóló keretmegállapodás az alkalmazandó hatósági árat a szerződés aláírásának időpontjában alkalmazandó alapdíj és a korrekciós tényező szorzataként állapította meg. A korrekciós tényezőt ( amely tehát az ár módosításakor figyelembe vehető változó ) a felek a következő tényezők figyelembe vételével állapították meg: 

- a villamosenergia-, gáz-, hő-, vízellátási ágazatban a módosításra vonatkozó kérelem benyújtását megelőző időszakra vonatkozó legutolsó ismert bruttó tizenkét havi átlagkereset 
- villamosenergiaipari árindex 
- a víz súlyozott átlag átadási ára
-a szolgáltató által ténylegesen átvett vízmennyiség 

A beadványt tevő szerint az ármegállapítás során automatizmusok érvényesülnek, ezek pedig sértik a fogyasztói érdekeket.  A vizsgálat során a továbbiakban két előfeltevésből indultam ki: A fent kifejtettek alapján a fogyasztók részéről megnyilvánuló azon igény, hogy a hatósági ár a Ptk-ban rögzített szolgáltatás-ellenszolgáltatás követelményének megfeleljen, nem tekinthető az Alkotmányból folyó jogosultságnak, az önkormányzattal szemben megfogalmazható követelmények tehát csak szélső értékeit tekintve meghatározhatók. A keretmegállapodás alkalmazásával valóban automatizmusok érvényesülnek, ezek azonban nem tekinthetők olyannak mint amelyek az önkormányzatokat terhelő fent megjelölt kötelezettség teljesítését eleve, önmagukban kizárják. A keretmegállapodás ugyanis a díj korrekcióját olyan tényezők figyelembe vételével rendeli megállapítani, amely tényezők a szolgáltató hatékony működését ténylegesen befolyásoló gazdasági folyamatok eredői. A keretmegállapodás pedig azt is előírja, hogy a korrekciós tényező megállapításának alapjául szolgáló összetevőket a KSH által adott közlemények illetve statisztikai jelentések alapulvételével kell kiszámítani. A keretmegállapodás alapján meghatározható áremelés ílymódon nem tekinthető olyannak, mint amely a Ptk illetve az ártörvény előírásaiból folyó árhatósági kötelezettségek teljesítését eleve lehetetlenné teszi. 

2.) Az ármegállapítást célzó eljárásban való önkormányzati részvétel

Az árak megállapításáról  1990. évi LXXXVII. törvény mellékletéből nem derül ki, hogy mely tényezők azok, amelyek egy adott önkormányzatot egy árhatósági eljárásban való részvételre jogosítanak. A Belügyminisztérium Közigazgatási államtitkára által adott tájékoztatás szerint ez a tényező a tulajdonosi pozíció. Az az önkormányzat vehet tehát részt az ár megállapítását célzó hatósági eljárásban, amely önkormányzat az adott szolgáltató cégben tulajdonosi jogokat gyakorol. A Pécsi Megyei Jogú Város polgármestere által adott tájékoztatás szerint ugyanakkor a vizsgált esetben a Pécsi Vízmű Rt. földrajzi értelemben vett szolgáltatási területén található önkormányzatok mindegyike tulajdonosi részesedéssel is bír az Rt-ben. Az Rt. vezérigazgatója pedig arról tájékoztatott, hogy a települési önkormányzatok képviselőtestületei rendeleti formában illetékességi területükre vonatkozóan maguk döntenek a víz- és csatornadíjról. Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy a beadvány ezen része nem megalapozott, hiszen nem Pécs Megyei Jogú Város Közgyűlése határozza meg a környező településeken alkalmazandó vízdíjat. 

3.) A panaszos szerint kifogásolható az a jelenleg hatályos szabályozás amelynek értelmében az önkormányzati képviselőtestületek egyszerre gyakorolják a közüzemi szolgáltatókban szerzett tulajdonosi jogosultságaikat és az árhatósági jogkört, ugyanakkor az önkormányzati törvény értelmében a lakosság közszolgáltatásokkal való ellátását is meg kell oldaniuk. A panaszt - tekintettel arra, hogy lényegében absztrakt normakontroll iránti igényt fejez ki, - vizsgálat céljából az Alkotmánybírósághoz átteszem.

4.) A szervezet beadványában azt is kifogásolta, hogy a Pécsi Vízmű Rt. kéthavonként számlázza a fogyasztók számára a szolgáltatásért felszámított díjat, ezzel hozzájárulva a díjhátralékok felhalmozódásához. A közüzemi szerződés rendelkezései közé jogszabályi előírásoknak megfelelően beépített számlázási időszak önmagában nem okoz alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelmet. A felek közötti szerződéses szabadság - amely a szerződéses tartalom meghatározásának szabadságán keresztül a fogyasztók mint szerződő felek számára is jogokat biztosít  - egyrészt az országgyűlési biztos vizsgálati jogkörének kereteit is megszabja, másrészt a felek érdekeinek kifejezéséhez is hozzájárul. 
Az országgyűlési biztos már több jelentésében kifejtette, hogy az általa lefolytatott érdemi vizsgálat előfeltétele az Obtv. által meghatározott eljárási feltételek teljesülése, így többek között az alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelem fennállta. A panaszos által szubjektív szempontok alapján fennállónak vélt sérelem létezését az országgyűlési biztos nem vonhatja kétségbe, ugyanakkor a megjelölt sérelemnek valamely alkotmányos joggal való összefüggéséről már joga, sőt kötelessége véleményt nyilvánítani, egyrészt ez az elméleti művelet teszi az egyébként szubjektív érzést objekív jellegűvé, másrészt ennek hiányában az érdemi vizsgálat megkezdhetőségéről az országgyűlési biztos nem alkothat véleményt. 
Az a   szolgáltató által követett gyakorlat mely bizonyos fogyasztók esetén magában rejti a hátralékok felhalmozódásának veszélyét, nem tekinthető úgy, mint amely a jelzett következmény egyedüli oka. Valamely fogyasztó díjhátralékának felhalmozódása nyilvánvalóan nem vezethető vissza kizárólag a szolgáltató kéthavonkénti számlázására. Abban jelentős szerepet játszik egy adott család gazdálkodási szokásainak alakulása is, vagyis az, hogy a kiadások megtervezésekor milyen preferenciákat állít fel, milyen sorrendben tesz eleget külső kötelezettségeinek. A hátralékok felhalmozódását sokkal inkább befolyásolja egy adott család anyagi teljesítőképessége mintsem a számlázási időszak hossza. Pontosabban az  anyagi teljesítőképességgel a tényleges teljesítés illetve nem tejesítés ténye sokkal szorosabb és szükségszerű viszonyban áll mint a számlázási időszak hossza. A sérelmezett szolgáltatói gyakorlat és a sérelem közötti releváns okozati összefüggés hiányában a vizsgálat lefolytatására nincs alap.

5.) Tekintettel arra, hogy a Sa-MeCo típusú vízórák hitelesítésével illetve szerelésével kapcsolatos panasz megoldódott, az ügyet nem vizsgáltam.

Budapest, 1999. október  14.

Dr. Polt Péter