OBH 2849/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Kollár Zsuzsanna

Az eljárás megindulása

Panaszos 1998. április 28-án azért fordult beadvánnyal az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, mert véleménye szerint fogvatartása idején nem biztosították számára a betegsége miatt szükséges orvosi ellátást. Panaszos beadványában az állampolgári jogok országgyűlési biztosától azt kérte, hogy az intézkedjen előzetes letartóztatásának megszüntetése érdekében.
A vizsgálat  a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog sérelmének ( Alkotmány 70/D § ) gyanúja miatt, az országgyűlési biztosokról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. §-ának (1) bekezdése alapján indult.
A vizsgálat során tájékoztatást kértem Jász-Nagykun-Szolnok Megyei rendőrfőkapitányától és a Budapesti Fegyház és Börtön parancsnokától.

A megállapított tényállás

Panaszos előzetes letartóztatását 1998. január 9-én rendelte el a Szolnoki Városi Bíróság. Az előzetes letartóztatást a Szolnok Megyei Rendőrkapitányság fogdájában foganatosították. 1998. január 20-án az Igazságügyi Minisztérium Büntetésvégrehajtás Egészségügyi Szolgálat Szemészetének orvosa beutalta a panaszost vizsgálatra illetve kezelésre a Szemészeti-Diabetológiai Lézer Szakambulanciára. Panaszos 1998. január 15-én rosszul lett, mentővel a Szolnoki MÁV Kórházba szállították, teljes orvosi vizsgálatnak vetették alá, majd még ugyanazon a napon a Tököli Központi Kórházba került. 1998. február 3-án kelt orvosi véleményében a Központi Kórház Belgyógyászatának két munkatársa megállapította, hogy "a szénhidrát-egyensúly beállítása, az inzulinadag pontos mennyiségének meghatározása még folyamatban van. O.Z. rendőrségi fogdán nem tartható. Vidékre szállítása csak egy napra engedhető meg." 
A Kórházban 1998. február 20-ig tartották, majd visszaszállították Szolnokra. 1998. február 3-án kiállított orvosi véleményében a Központi Kórház belgyógyászatának osztályvezető főorvosa megállapította, hogy panaszos egészségi állapota miatt rendőrségi fogdán nem tartható. 
1998. március 5-én a panaszos ügyvédjének megbízásából két igazságügyi szakértő megvizsgálta  a panaszost és 1998. március 10-én kelt orvosszakértői véleményükben a következőket állapították meg: "Nevezett régóta fennálló, inzulinfüggő cukorbaja a betegség jelen állapotában börtönviszonyok között nem megnyugtatóan kezelhető, fennállhat súlyosabb, adott esetben közvetlen életveszélyhez vezető szövődmény kialakulásának a lehetősége. Nevezett helyzetét súlyosbítják egyéb, a cukorbetegség mellett, részben azzal összefüggésben kialakult szervi betegségei, mint például a szívizom infarktus utáni, illetve idült oxigénhiányos állapota."  
Panaszost 1998. április 1-jén átszállították a Budapesti Fegyház és Börtönbe. 1998. április 20-án az Igazságügyi Minisztérium Büntetésvégrehajtás Egészségügyi Szolgálatának Szemészetéről beutalták a panaszost a SOTE II.számú Szemészeti Klinikájára. A Fővárosi Péterfy Sándor utcai Kórház-Rendelőintézet Belgyógyászati Osztályának osztályvezető főorvosa a panaszos ügyvédjének írt, 1998. május 12-én kelt levelében igazságügyi orvosszakértői vélemények alapján annak a véleményének adott hangot, amely szerint a cukorbetegség kezeléséhez szükséges körülmények hiányában fennáll a kisér- és nagyér szövődmények rohamos kifejlődésének veszélye, amely szívizominfarktust vagy a látás végeleges elvesztését eredményezheti. Az orvos véleménye szerint feltétlenül indokolt lett volna a panaszos diabetes profilú kórházi belgyógyászati osztályon történő gyógykezelése, illetve szemészeti lézer-kezelése. 
1998. május 20-án a Szolnoki Városi Bíróság az előzetes letartóztatás megszüntetésére irányuló kérelemnek helyt adva, elrendelte a terhelt szabadlábra helyezését. 1998. május 27-én kelt végzésében a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság megváltoztatta az elsőfokú határozatot és a panaszos előzetes letartóztatás megszüntetésére vonatkozó kérelmét elutasította. 
A Budapesti Fegyház és Börtön Egészségügyi Osztályának osztályvezető orvosa által 1998. szeptember 28-án írt orvosi véleményből a következőket lehetett megállapítani: A befogadáskor a tököli Központi Kórház Belgyógyászati Osztályának zárójelentésében meghatározott terápiát állították be. Mivel a panaszos a cukorbetegség szövődményének tekinthető szemfenéki érelváltozásban szenvedett, szemészeti kontroll vizsgálatot végeztettek a börtön szemész-szakorvosával. Az érelváltozás miatt további kezelésre volt szükség, ezért a szakorvos a SOTE II. számú Szemészeti Klinikájára utalta be a panaszost. Májusban több alkalommal is elmaradt a szemészeti szakrendelés. 1998. június 3-án a beteg a szakrendelés céljából való átszállítást megtagadta. A szakrendelés következő júniusi időpontja egybeesett a panaszos ügyvédjének látogatásával, ezért a vizsgálat ismételten elmaradt. A későbbiekben a beteg azért utasította többször is a vizsgálatra történő átszállítást, mert előzetes letartóztatásának megszüntetését várta. A beteg az étkezések előtt minden esetben megjelent a rendelőben és az inzulin adagot saját magának adta be. 
A panaszos egészségi állapotáról illetve a kezeléséről készült iratokból megállapíthatóan a panaszost a börtönben rendszeresen vizsgálták.
A panaszos fogvatartása 1998. október 9-ig tartott.       

Az ügy jogszabályi háttere

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről ( Hatályba lépett 1998. július 1-jén )

Az egészségügyi ellátáshoz való jog

6. § Minden betegnek joga van sürgős szükség esetén az életmentő, illetve a súlyos vagy maradandó egészségkárosodás megelőzését biztosító ellátáshoz, valamint fájdalmának csillapításához és szenvedéseinek csökkentéséhez.
7. § (1) Minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és megkülönböztetés nélküli egészségügyi ellátáshoz.
(2) Megfelelő az ellátás, ha az az adott egészségügyi szolgáltatásra vonatkozó szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek megtartásával történik.
(3) Folyamatosan hozzáférhető az ellátás, amennyiben az egészségügyi ellátórendszer működése napi 24 órán keresztül biztosítja annak igénybevehetőségét.
(4) Megkülönböztetés nélküli az ellátás, ha az egészségügyi szolgáltatás nyújtása során nem történik hátrányos megkülönböztetés a betegek között társadalmi helyzetük, politikai nézeteik, származásuk, nemzetiségük, vallásuk, nemük, szexuális irányultságuk, koruk, családi állapotuk, testi vagy értelmi fogyatékosságuk, képzettségük és minden más egyéb, az egészségi állapotukkal össze nem függő ok alapján.

1979. évi 11. törvényerejű rendelet a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról

118. § (1) Az előzetesen letartóztatott
f) anyagi és egészségügyi ellátásban részesül, gyógyszert térítés nélkül kap,

19/1995. (XII. 13.) BM rendelet a rendőrségi fogdák rendjéről

2. § (1) A fogvatartott
f) anyagi és egészségügyi ellátásra, pihenésre jogosult, saját ruháját viselheti, gyógyszert térítés nélkül kap,
17. § (1) Fogvatartottat zárkában elhelyezni csak előzetes orvosi vizsgálat után, az orvosi vélemény figyelembevétele mellett lehet.
(2) Az előzetes orvosi vizsgálat során az orvosnak írásban kell állást foglalnia abban, hogy a fogvatartott egészségi állapotára figyelemmel elhelyezhető-e a fogdában, illetőleg elkülönítése indokolt-e. Írásban kell rögzíteni a fogvatartotton lévő külsérelmi nyomokat és azok keletkezési körülményeire vonatozó orvosi nyilatkozatot. Idegenrendészeti őrizetes orvosi vizsgálatánál - fogvatarthatóságot kizáró okként - figyelembe kell venni a Vhr. 32. §-ának (1) bekezdésében foglaltakat is.
22. § (1) A fogvatartottak orvosi ellátását a fogvatartásért felelős, elsősorban a rendőrorvosi szolgálat, ennek hiányában - szerződés alapján - az állami, önkormányzati egészségügyi szolgálat útján biztosítja.
(2) A fogvatartottak munkanapon kívüli, sürgősségi orvosi ellátásáról, látlelet elkészíttetéséről a fogvatartásért felelős az (1) bekezdés szerint gondoskodik. Az orvos munkanapokon a fogdában kialakított egészségügyi helyiségben a szükséges ideig rendelést tart. Ennek keretében a fogvatartottat részletesen megvizsgálja:
a) felírja a fogvatartott egészségi állapota miatt feltétlenül szükséges gyógyszert, melynek beszerzését a fogvatartásért felelős biztosítja, engedélyezi a fogvatartott által állandóan szedett, saját költségén beszerzett gyógyszer, vitamin felhasználását,
23. § (1) A fogdai egészségügyi ellátás keretében működő orvos köteles a fogvatartásért felelőshöz fordulni, ha az élelmezési ellátás hiányosságai, a fogda és a fogvatartottak higiéniája és tisztasága, az elhelyezési ellátás, a berendezés, felszerelés, világítás, szellőzés elégtelensége, a fogvatartottak ruházatának és ágyneműinek minősége és tisztasága indokolja.
7. Gyógyszerek, gyógyászati segédeszközök: az egészségügyi szolgálat által írásban engedélyezett gyógyszerek és gyógyászati segédeszközök, vitaminok, tápszerek, az orvos engedélyével.

5/1998. (III. 6.) IM rendelet a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról ( hatályba lépés napja: 1998. április 5. )

1. § (1) E rendelet hatálya a büntetés-végrehajtási intézetben (a továbbiakban: bv. intézet) fogva tartott elítéltre, előzetesen letartóztatottra (a továbbiakban együtt: fogvatartott) terjed ki.
(5) Amennyiben a fogvatartott megfelelő egészségügyi ellátása a büntetés-végrehajtási szervezet keretein belül nem lehetséges, a bv. intézet orvosa (a továbbiakban: bv. orvos) vagy a büntetés-végrehajtási szervezet kezelésében lévő egészségügyi intézete (a továbbiakban: bv. egészségügyi intézet) gondoskodik arról, hogy a fogvatartott nem a büntetés-végrehajtási szervezet kezelésében lévő egészségügyi intézményben (a továbbiakban: egészségügyi intézmény) részesüljön a megfelelő ellátásban.

6. § (1) A fogvatartottat befogadáskor közegészségügyi és járványügyi szempontból egészségügyi szakdolgozó megvizsgálja. Betegséget terjesztő vagy okozó rovarok észlelése vagy egyéb fertőző megbetegedés gyanúja esetén a fogvatartottat el kell különíteni, közösségbe helyezni csak a bv. orvos írásbeli engedélyével lehet.
7. § (1) Az egészségügyi panasszal jelentkező fogvatartottat a legközelebbi orvosi rendelésre elő kell állítani.
(2) A bv. orvos írásbeli javaslata alapján a fogvatartottat kímélő, pót-, illetve diétás élelmezésben kell részesíteni.
(3) A bv. orvos a fogvatartott egészségi állapotára figyelemmel kezdeményezheti a zárkában vagy a lakóhelyiségben való fekvést, az általánosnál kedvezőbb tisztálkodási lehetőségek biztosítását, saját lábbeli, illetve alsóruházat viselését, meghatározhatja az ápolás egyéb sajátos módját.

11. § (1) A bv. intézet betegszobáján kell elhelyezni azt a fogvatartottat, akinek egészségi állapota ezt indokolja, de kórházi fekvőbeteg-ellátása nem szükséges.

12. § (1) A bv. intézetben fogvatartott sürgősségi orvosi ellátását a bv. orvos, munkaidőn túl, valamint munkaszüneti napokon a készenléti szolgálatot teljesítő orvos, ennek hiányában a bv. intézet székhelye szerint területileg illetékes háziorvosi ügyeleti szolgálat (sürgősségi orvosi szolgálat, mentőszolgálat) biztosítja.
(2) Amennyiben a fogvatartott sürgősen szakorvosi vagy kórházi kezelésre szorul és a bv. egészségügyi intézet nehezen elérhető, az orvos írásos javaslata (beutalója) alapján a legközelebbi, megfelelő ellátást biztosító egészségügyi intézménybe kell szállítani.
(3) A sürgős orvosi ellátásra szoruló fogvatartott egészségügyi intézménybe történő szállítása nem tagadható meg, nem halasztható el.
16. § (1) Amennyiben a fogvatartott olyan szakorvosi ellátásra szorul, amely a bv. intézetben nem biztosítható, a bv. orvos a fogvatartottat a területileg illetékes egészségügyi intézmény járóbeteg-szakrendelésére is beutalhatja.
(2) A fogvatartottat egészségügyi intézmény járóbeteg-szakrendelésére kell beutalni, ha
a) a kivizsgálása, gyógykezelése a bv. intézetben nem biztosítható,
b) bv. egészségügyi intézetbe utalása a távolság miatt aránytalanul nagy költséget jelentene,
c) bv. egészségügyi intézetben a szakvizsgálat és gyógykezelés nem végezhető el,
d) az ellátás nem tűr halasztást, és a szállítással járó időveszteség a beteg egészségi állapotát veszélyezteti.
17. § (1) A beteg fogvatartottat fekvőbeteg-gyógyintézetbe kell utalni, ha
a) szakorvosi vizsgálata, gyógykezelése vagy betegségének, keresőképtelenségének, munkaképesség-csökkenése mértékének a megállapítása a járóbeteg-ellátás keretében nem biztosítható,
b) a vizsgálattól, kezeléstől a gyógyulás, illetve a munkaképesség visszanyerése időtartamának a lényeges megrövidülése várható.
(2) Halasztást nem tűrő esetben, illetve, ha a szállítás a fogvatartott egészségi állapotát veszélyezteti, a beteget a legközelebbi, szakellátást biztosító fekvőbeteg-gyógyintézetben kell elhelyezni arra az időre, amíg egészségi állapota lehetővé nem teszi a visszaszállítást a beutaló bv. intézetbe vagy átszállítását bv. egészségügyi intézetbe.
18. § (1) A fekvőbeteg-gyógyintézeti ellátásra szoruló fogvatartottat - a halasztást nem tűrő esetektől eltekintve - a Központi Kórházba vagy az IMEI-be kell szállítani.
(3) A Központi Kórház, az IMEI főigazgató főorvosa, valamint a Nagyfai Országos Büntetés-végrehajtási Intézet parancsnoka a házirenden túl - a jogszabályok keretei között - saját hatáskörben állapítja meg a beutaltak egészségi állapotának megfelelő sajátos magatartási és kapcsolattartási szabályokat.

36. § A fogvatartott térítésmentes gyógyszerellátását - az orvos utasítása alapján - a bv. intézet biztosítja.
37. § (1) A gyógyításhoz szükséges gyógyszer milyenségét és mennyiségét, valamint a gyógykezelés időtartamát a bv. orvos határozza meg.

46. § (1) E rendelet a kihirdetését követő 30. napon lép hatályba.
(3) A rendelet hatálybalépésével egyidejűleg hatályát veszti a Büntetés-végrehajtási Szabályzatról szóló, a 2/1980. (IV. 21.) IM rendelet, a 9/1983. (X. 13.) IM rendelet, a 12/1986. (IX. 24.) IM rendelet, a 4/1988. (VI. 15.) IM rendelet, a 17/1988. (XI. 29.) IM rendelet, a 12/1989. (XI. 9.) IM rendelet, a 17/1989. (XII. 22.) IM rendelet, a 3/1990. (I. 16.) IM rendelet, valamint a 6/1996. (VII. 12.) IM rendelettel módosított 8/1979. (VI. 30.) IM rendelet 106-116. §-a.

8/1979. (VI. 30.) IM rendelet a Büntetés-végrehajtási Szabályzatról  ( a rendelet 106-116. §-ait hatályon kívül helyezte az 5/1998. (III. 5.) IM rendelet, hatálytalan: 1998. április 5-től ) 

Gyógyító-megelőző ellátás

106. § Az orvosi vizsgálatot és gyógykezelést az elítélt az intézetben, illetve a büntetés-végrehajtás egészségügyi intézeteiben veheti igénybe. Szükség esetén a büntetés-végrehajtás gondoskodik arról, hogy az elítélt a büntetés-végrehajtás keretein kívül részesüljön gyógyító-megelőző ellátásban.

Központi Kórház

112. § (1) A kórházi szakellátást igénylő beteg elítéltet a Központi Kórházban kell elhelyezni.
(2) A Központi Kórháznak az egyes intézetekben működő fekvőbeteg részlegében kell kezelni azt a beteg elítéltet, akinek egészségi állapota nem igényel állandó kórházi szakellátást, de fekvőbeteg ellátása szükséges.
(3) A Központi Kórházban kezelt elítélteket egészségügyi szempontok szerint kell elkülöníteni.
(4) A Központi Kórház területén az elítélt engedéllyel vagy felügyelet mellett járhat.
(5) Ha a Központi Kórház a megfelelő egészségügyi ellátást nem tudja biztosítani, az elítéltet más, nem büntetés végrehajtási egészségügyi intézetben kell elhelyezni, és biztosítani kell a szükséges mértékű őrzését vagy ellenőrzését.
(6) Halaszthatatlan kórházi ellátást igénylő esetben az (5) bekezdés szerint kell eljárni, ha a Központi Kórházban elhelyezés a beteg megfelelő egészségügyi ellátásában késedelmet okozna.

116. § Az elítélt csak írásbeli engedély alapján tarthat magánál gyógyszert.

Az érintett alkotmányos jog

1949. évi XX. törvény A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG ALKOTMÁNYA

70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
Az 54/1996. (XI. 30.) AB határozat az Alkotmánybíróság a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogról a következőket fejtette ki:
Az Alkotmánybíróság rámutat arra, hogy a Tv. alkotmányossága, illetőleg alkotmányellenessége egyedül az Alkotmány 70/D. §-ában foglaltak szerint nem bírálható el. Az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog biztosítása olyan alkotmányos állami feladatot jelent, amelyet az állam központi szervei és a helyi önkormányzati - továbbá egyéb - szervek rendszere révén valósít meg. Ennek keretében az állam - egyebek között - egészségügyi intézményhálózat működtetésére és az orvosi ellátás megszervezésére köteles. Az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében az Alkotmánybíróság elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az ilyen szélső eseteken túl azonban az Alkotmány 70/D. §-ban meghatározott állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az az Alkotmány 70/D. § (2) bekezdésében foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.

A 77/1995. (XII. 21.) AB határozat a következő irányadó megállapítást tartalmazza:
A törvényhozó szabadon dönt arról, hogy a többszektorú egészségügyi szolgáltatási rendszerben milyen módon alakítja ki az Alkotmány 70/D. §-ában megfogalmazott alapvető jog érvényesülésének garanciáit. 

Az 56/1995. (IX. 15.) AB határozat indoklása a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog garanciáját, az állami kötelezettségvállalást elemzi:
A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogosultságként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához és életviteléhez. E feltételeket konkretizálja egyebek között az Alkotmány 70/D. §-ának (2) bekezdésében írt rendelkezés, amely az állam kötelezettségévé teszi a megfelelő egészségügyi intézmények létesítését és az orvosi ellátás megszervezését. E rendelkezésekből azonban egyenesen nem következik az, hogy a fogorvosi, szanatóriumi stb. ellátásokat az állam a társadalombiztosítás keretében köteles a polgároknak nyújtani, illetőleg azok társadalombiztosítási fedezetéről köteles gondoskodni. Az Alkotmány 70/D. §-ából egyenesen nem következik a betegszállítások térítésmentessége sem.

A vizsgálat megállapításai

I. A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog értelmezésénél az Alkotmánybíróságnak az állami kötelezettségvállalás terjedelmére vonatkozó álláspontjából indultam ki. Ha az állami kötelezettségvállalás kritikus nagysága általános értelemben, alkotmányjogi megfontolások alapján csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozható meg akkor nincs ez másként az egészségügyi ellátás tényleges működésének vizsgálata során sem. Szélsőséges, és ezért alkotmányossági szempontból biztosan elfogadhatatlan például, ha a bv. intézet - bár az ennek elhárítására alkalmas eszközök a rendelkezésére állnak - nem intézkedik az életveszélybe került fogvatartott ellátásáról, vagy ha a nyilvánvalóan speciális étkeztetést igénylő betegség ellenére nem gondoskodik a fogvatartott diétájáról és ezzel veszélyezteti annak egészségét, esetleg eljárásával egészségkárosodást okoz. Mindez a vizsgálat terjedelmét is meghatározza, nem vizsgálhatja ezért az országgyűlési biztos a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogra hivatkozással azt, hogy a büntetés-végrehajtás intézményrendszerének keretében nyújtott egészségügyi ellátás megfelel-e az orvostudomány által támasztott szakmai előírásoknak. Az országgyűlési biztos által folytatott érdemi vizsgálat terjedelme ugyanis azon múlik, hogy az érintett alkotmányos jog és a ténylegesen létező sérelem között van-e összefüggés, amely összefüggés pedig az érintett alkotmányos jog terjedelmének megállapításából vezethető le. Ha valamely jogosultság nem tekinthető legalább egy alkotmányos jogból levezethetőnek, vagyis azzal nem mutat összefüggést, akkor az azon jogot sértő intézkedés értelemszerűen nem sérthet Alkotmányban biztosított jogot. Nem minden jogsérelem vagy érdeksérelem tekinthető olyannak tehát amely alkotmányos jogokkal összefüggő sérelmet okoz. Alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelem hiányában pedig az alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság megállapítása eleve kizárt. A vizsgálat során megállapítottam, hogy a lehető legmagasabb szintű  testi és lelki egészséghez való jog terjedelmének kritikus „végpontjait” kitevő állami kötelezettségnek a vizsgált bv. intézetek eleget tettek. 
II. A vizsgálat arra is kiterjedt, hogy vajon nem valósult-e meg az érintett alkotmányos jog olyan diszkriminatívnak tekinthető sérelme, amely a büntetés-végrehajtás céljaival nem indokolható. A büntetés-végrehajtási intézetekben fogvatartottak egészségügyi ellátása a jogszabályi rendelkezések szerint a büntetés-végrehajtás céljaira tekintettel tér el az általános szabályoktól. Ezekből a szabályokból azonban az egészségügyi ellátás minőségének alacsonyabb szintje - pusztán a fogvatartás tényére tekintettel  - nem következik. Az eltérés kifejezetten eljárási, formai jellegű ( például a Központi Kórház létrehozásának illetve annak a jogalkotói célnak, hogy a büntetés-végrehajtási intézményekben fogvatartottakat csak kivételes esetben kezelik a büntetés-végrehajtás intézményrendszerén kívül, elsősorban biztonsági illetve büntető-jogpolitikai okai vannak ). A vizsgálat során ezért abból indultam ki, hogy ha a BV intézet egészségügyi szolgálata ezen jogszabályok betartása mellett végzi a feladatait, vagyis a büntetés-végrehajtás céljaiból levezethető mértéknél nagyobb mértékben nem korlátozza a fogvatartott jogait, akkor az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság azért nem merülhet fel, mert a jogszabályokban megfogalmazott jogkorlátozások nem tekinthetőek sem alkotmányos cél nélkülinek, sem aránytalannak. A vizsgálat során az egészségügyi ellátásra vonatkozó jogszabályok megsértését nem tapasztaltam. Mindkét bv. intézet elvégeztette az előírt vizsgálatokat, gondoskodtak a panaszos diétájáról, intézkedtek a további szemkárosodást megelőző kezelésről is. A panaszos által visszautasított kezelést értelemszerűen nem tekinthettem olyannak, mint amelynek elmaradása okozati összefüggésben áll a bv. intézet intézkedésével vagy mulasztásával. Az esetleges sérelem itt nem vezethető vissza a bv. intézet tevékenységére.
A vizsgálat során azt is megállapítottam, hogy a fogvatartás helyének meghatározása (az a kérdés tehát, hogy a fogdában biztosítható-e a megfelelő egészségügyi ellátás,) az igazságügyi orvosszakértői, illetve bv. orvosi vélemények orvosi jellegű megállapításainak figyelembe vétele mellett, de annak következtetéseitől függetlenül, a bv. intézet vezetőjének döntési jogkörébe tartozik. Nincs arra utaló adat, hogy bármelyik erre vonatkozó döntés a panaszos legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának sérelmét eredményezte volna.
A fent kifejtettekre tekintettel megállapítom, hogy alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság nem állt fenn.

Budapest, 1999. május 31.

Dr. Polt Péter