OBH 2848/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Kollár Zsuzsanna

Az eljárás megindulása

1998. április 28-án a közműves ivóvízellátás és szennyvízelvezetés tárgyában átfogó vizsgálatot rendeltem el, tekintettel az e tárgyban keletkezett panaszok magas számára, illetve az országgyűlési biztosok megválasztása óta eltelt három év jelentős jogszabályi változásaira.
A tárgy természetesen szűkítést igényelt, hiszen abba az önkormányzatok rendelet-alkotásával kapcsolatos ügyek és a kifejezetten a közszolgáltatók tevékenységét érintő esetek egyaránt beletartoznak. Az országgyűlési biztosok gyakorlatában mindkét ügycsoport előfordul, a vizsgálat azonban kizárólag a közüzemi szolgáltatók tevékenységének elemzésére irányult. A vizsgálat elsősorban annak megállapítását célozta, hogy a fogyasztóvédelem rendkívül széles  jogterületének a monopol-helyzetben lévő szolgáltatók jelenlétével jellemezhető szférája a jogi szabályozást tekintve koherens rendszert alkot-e illetve, hogy a fogyasztók érdekeinek védelmében fellépő államigazgatási szervek tevékenysége lefedi-e ezt a területet, az általuk szerzett tapasztalatok mennyiben tükrözik a jogalkotó által a jogszabályba foglalt célokat. Különösen fontos volt  annak elemzése, hogy az utóbbi három évben alkotott jogszabályok összhangban állnak-e a Polgári Törvénykönyv rendelkezéseivel.
A vizsgálat lefolytatásakor azt is szem előtt kellett tartani, hogy a fogyasztóvédelmi  felügyelőségek munkája, illetve az országgyűlési biztosok tevékenysége ezen a területen különös jelentőséggel bír, tekintettel arra, hogy a közüzemi szolgáltatók tevékenységével kapcsolatos két másik vitarendező-fórum - nevezetesen az ügyfélszolgálati irodák és a bíróságok - más-más okból ugyan, de a gyakorlatban nem nyújthatnak valóban hatékony védelmet a közüzemi szolgáltatók által estlegesen elkövetett jogsértésekkel szemben. Az ügyfélszolgálati irodák munkatársai a közüzemi szolgáltatók  alkalmazottai, éppen ezért a tapasztalatok szerint a fogyasztók nem tekintették minden esetben objektívnek az ügyintézést. A bírósági eljárás kezdeményezése pedig a gyakorlatban azért nem célszerű, mert a jogvita tárgyát képező követelés többnyire nem áll arányban a bírósági per költségeivel és időigényével.

A vizsgálat célja és módszerei 

A vizsgálat célja elsősorban annak megállapítása volt, hogy az eltelt három év jogszabály-változásai milyen hatással voltak a gyakorlatra, mennyiben könnyítették meg a fogyasztói érdekek érvényesítését. A közműves ivóvíz ellátás és szennyvíz elvezetés tárgyában az Országgyűlési Biztosok Hivatalához jelentős számú panasz érkezett az elmúlt három évben, ezeknek a panaszoknak a tartalmából is kirajzolódik egy tendencia amely elemzést igényel.
Az 1997. évi CXLIX. törvény iktatta be a Ptk. rendelkezései közé az általános szerződési feltételekre vonatkozó új szabályokat amelyek hatályba lépésének időpontja 1998. március 1.. Az 1997. évi CXLIX. törvényhez fűzött miniszteri indoklás - többek között - a következő megfontolásokat fogalmazta meg amikor a Ptk módosításának szükségessége mellett érvelt: 
"A Ptk. 1977. évi reformját megelőzően a szabványszerződésekkel kapcsolatos jogi problémákat a bírói gyakorlat "rejtett technikák" útján oldotta meg, elsősorban az értelmezés, a hagyományos érvénytelenség eszközével vagy némely esetben az általános jogelvek segítségével. Ezek a "technikák" azonban nem formálódtak önálló rendszerré, alkalmazásuk meglehetősen esetleges volt.
Tanulsággal szolgál a Ptk. 209. §-ának szabályozási hatékonysága kérdésének tekintetében a bírói gyakorlat vizsgálata. Tekintettel a fogyasztók keresetindítási hajlandóságának csekély mértékére, a 209. § (3) bekezdése alapján többnyire gazdálkodó szervezetek egymás közötti perei fordultak elő. Kirívóan csekély számú per indult közérdekű keresetre a magyar bíróságok előtt, ami felveti többek között azt a kérdést, hogy vajon megfelelően sikerült-e meghatározni a közérdekű kereset alapján eljárás indítására jogosultak körét a Ptk. módosításáról és egységes szövegéről szóló 1977. évi IV. törvény hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 1978. évi 2. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Tvr.) 5. §-ában. Ezen személyi kör felülvizsgálata - az 1977 óta történt szervezeti változásokra is figyelemmel - szükséges.
A fogyasztó gazdasági érdekei hátrányt szenvednek, mivel gazdaságilag gyengébb félként alkupozíciója általában rendkívül kedvezőtlen: "szerződési szabadsága" többnyire arra korlátozódik, hogy elfogadja-e a másik fél által előre kialakított szerződési feltételeket, vagy sem. Természetes vagy egyéb monopolhelyzetet élvező partnerével szemben a fogyasztónak gyakran még ez a "szabadság" sem adatik meg."
A szintén 1998. március 1-jén hatályba lépő új Fogyasztóvédelmi Törvény és a Ptk módosuló rendelkezései közötti kapcsolatot elemezve a miniszteri indoklás a következő szempontokat emeli ki:
"A törvény és a fogyasztóvédelmi törvény kapcsolatában mindenekelőtt a békéltető testület létrehozatala jelentős. A fogyasztóvédelmi törvényben szabályozott békéltető testület intézménye ugyanis lehetőséget nyújt arra, hogy a fogyasztó és a gazdálkodó szervezet közötti vitás ügyet a bírósági jogorvoslási rendszeren kívül is rendezni lehessen gyorsabb és költségkímélőbb módon. A békéltető testület a vitás ügyben egyezséget kísérel meg létrehozni, ennek hiányában dönt az ügyben. A testület eljárása, illetve döntése nem zárja ki, hogy a fogyasztó bírósághoz forduljon igényei érvényesítésével. A testülethez a fogyasztók érdekképviseleti szervezetei is fordulhatnak a több fogyasztót érintő vitás ügyben. A gazdasági kamarák feladata a békéltető fórum működtetése, melybe a gazdasági kamarák és a fogyasztók érdekképviseletét ellátó szervezetek azonos számú képviselőt delegálnak, és a képviselők megállapodása alapján egy harmadik, független személyt vonnak be a testületbe."
A harmadik jelentős jogszabályi változás a társasházakról szóló 1997. évi CLVII. törvény elfogadása, illetve annak 1998. március 1-i hatálybalépése. A társasházakról szóló törvény a vizsgálat tárgyát képező szolgáltatások szempontjából azért jelentős, mert  az országgyűlési biztosok elé kerülő panaszoknak viszonylag nagy hányadát képezik azok az ügyek amelyekben egy tulajdonostársat terhelő tartozás társasház-közösség általi megfizetése a vita tárgya, illetve az, hogy a szolgáltató bizonyos adminisztratív feladatok ellátását várja el a társasház közös  képviselőjétől.
A társasházakra vonatkozó szabályozás módosításának éppen az volt az egyik indoka, hogy a társasház-közösség státuszát érintő, joggyakorlat által kialakított megoldásokat a jogi szabályozásba beépítsék. Mindezeket a megfontolásokat fejezi ki a törvényhez fűzött indoklás:" A törvény a társasház fogalmát egyfelől a társasház-tulajdon oldaláról, másfelől - a jogképesség megadása folytán - szervezeti szempontból határozza meg. A társasház-tulajdon - az 1924. évi XII. törvény óta - hagyományosan a közös tulajdon egyik fajtájaként alakult ki, amely szerint a társasház a közös tulajdonban álló földrészletre emelt épületen állhat fenn oly módon, hogy az épület közös használatú részeinek közös tulajdona mellett az egyes lakások és nem lakás célú helyiségek a tulajdonostársak külön tulajdonába kerülnek.
A társasház-közösség jogképessége a gyakorlati életben már elfogadást nyert, számos jogszabály magát a társasházat említi meg a kötelezettségek és jogok alanyaként, a jogalkalmazásban - az alsóbb bíróságok gyakorlatában - pedig nehezen követhetőnek bizonyult a közös képviselő személyes perbeli eljárása és a tulajdonostársak személy szerinti kötelezése."

A vizsgálat módszere kettős : Forrása egyrészt az országgyűlési biztos általános helyettese által kért és a Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség által lefolytatott vizsgálat, illetve az arról készült jelentés. A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség által végzett vizsgálat célja a tárgyat érintő jogszabályi rendelkezések betartásának ellenőrzése, valamint a szolgáltatók és a fogyasztók viszonyának szabályozottsága, illetve a panaszok elintézési rendjének elemzése. A vizsgálatra 1998. augusztus 31. és szeptember 18. között került sor. A vizsgálat nem terjedt ki az egész országra, a vizsgálat helyszíneinek megállapításánál részben - kérésünknek megfelelően - az Országgyűlési Biztosok Hivatalához érkező panaszok eredetét vették figyelembe, részben véletlenszerűen választott helyszíneket vontak be a vizsgálatba. Az így kialakított szempontok alapján a Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség által végzett vizsgálat a következő megyékre terjedt ki: 
- Borsod-Abaúj-Zemplén Megye
- Győr-Moson-Sopron Megye
- Hajdú-Bihar Megye
- Nógrád Megye
- Pest Megye
- Somogy Megye 
- Tolna Megye
- Veszprém Megye. 
A vizsgálat másik módszere az országgyűlési biztosokhoz érkező panaszok elemzése , illetve az  országgyűlési biztosok ezirányú tapasztalatainak összevetése a Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség által tapasztaltakkal. Az ezen módszerrel elérhető eredmények, illetve a levonható következtetések köre azonban viszonylag szűk, hiszen  a két szerv által vizsgált panaszok - jellegüket tekintve - csak részben fedik egymást. Következik ez egyrészt a két szerv eljárására vonatkozó hatásköri szabályokból, másrészt a fogyasztóknak a fogyasztóvédelmi felügyelőségek és az országgyűlési biztosok eljárásáról szerzett tapasztalataiból, illetve a várható segítségre vonatkozó elképzelésekből.  

A jelentés megállapításai szerkezetileg a vizsgálat szempontjait tartalmazó " koncepció "-hoz igazodnak, azt azonban nem követik mindenben, a vizsgálat során szerzett tapasztalatok ugyanis jelentős mértékű módosulást eredményeztek ezen a téren. 

A közműves ivóvízellátásra és szennyvízelvezetésre mint szolgáltatási tevékenységre vonatkozó szabályok    

1.) A fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvénynek a fogyasztói jogok érvényesítéséről szóló VI fejezete, amely tartalmazza a békéltető testületre, az ügyfélszolgálatra  és a keresetindításra vonatkozó szabályokat. 
2.) A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény  
                                                       - általános szerződési feltételekre vonatkozó 209-209/D §§
                                                       - a szállítási és közüzemi szerződésekre vonatkozó 
                                                          XXXIV. fejezet  2. pontja ( 387-388 §§ )
                                                       - kötelmi jog általános rész
3.) A vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény IV. fejezete a vízközművekkel végzett közüzemi tevékenységről
4.) A mérésügyről szóló 1991. évi XLV. törvény 6.§-a, illetve a hitelesítés érvényességének időtartamáról szóló melléklet
5.) Az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvény  hatósági ármegállapításra vonatkozó rendelkezései ( 7-18.§§ )
6.) A közműves ivóvízellátásról és a közműves szennyvízelvezetésről szóló 38/1995. (IV. 5.) 
7.) Az állami tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvízért, illetőleg az állami tulajdonú csatornamű használatáért fizetendő díjakról szóló 1/1995. (I. 31.) KHVM rendelet
8.) A szolgáltató és a fogyasztó között létrejövő szerződés , illetve  a szolgáltató általános szerződési feltételei

Az általános szerződési feltételekre és a szerződéskötési kötelezettségre vonatkozó vizsgálati megállapítások

A közműves ivóvízellátásnak mint bármely más közüzemi szolgáltatásnak kötelmi jogi alapja a Ptk 387-388 §-ban önálló szerződéstípusként szabályozott közüzemi szerződés. E szerződéstípus jellemzője a szolgáltatót terhelő szerződéskötési kötelezettség.

" 2. A közüzemi szerződés:

387. § Közüzemi szerződés alapján a szolgáltató köteles meghatározott időponttól a fogyasztó számára folyamatosan és biztonságosan a fogyasztó igénye szerint meghatározott közüzemi szolgáltatást – így különösen gázt, villamos energiát és vizet – nyújtani, a fogyasztó pedig köteles időszakonként díjat fizetni.
388. § (1) Jogszabály kimondhatja, hogy a szerződés a szolgáltatás igénybevételével jön létre.
(2) A szolgáltató a szerződés megkötését csak jogszabályban meghatározott esetekben tagadhatja meg, illetőleg a szerződés tartalmát csak jogszabályban meghatározott feltételektől teheti függővé.
(3) A szolgáltató a fogyasztóval szemben a teljesítést csak jogszabályban meghatározott esetekben szüneteltetheti, illetőleg korlátozhatja.
(4) A szolgáltató a szerződést csak a jogszabályban meghatározott feltételek esetén mondhatja fel."

A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség ( a továbbiakban: FF ) által végzett vizsgálatról készült jelentés a következő megállapításokat tartalmazza: A közüzemi ivóvíz ellátás területén a szolgáltatók és a fogyasztók jogviszonyának szabályzatban való rendezését jelenleg jogszabály nem írja elő. Ennek ellenére a szolgáltatók 13%-a kidolgozta és  a fogyasztók számára hozzáférhetővé tette üzletszabályzatát. A szolgáltatók 15%-a semmiféle, a fogyasztók és a szolgáltatók kapcsolatát rendező szabályzattal nem rendelkezik. A szolgáltatók 72%-a vagy szervezeti és működési szabályzattal, vagy üzemeltetési szabályzattal, vagy az ügyfelekkel való kapcsolattartás egyes részletkérdéseire vonatkozó belső szabályzattal rendelkezik.
Fenti megállapítások jelentősége a fogyasztóvédelmi törvénynek a FF és  a területi felügyelőségek feladatait meghatározó rendelkezéseinek és a Ptk általános szerződési feltételekre vonatkozó rendelkezéseinek összevetése során válik nyilvánvalóvá. 
"43. § A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség és a területi felügyelőségek
...
h) figyelemmel kísérik a fogyasztókat érintő általános szerződési feltételeket,"

"Ptk  209/C. § Általános szerződési feltételnek minősül az a feltétel, amelyet az egyik fél több szerződés megkötése céljából egyoldalúan, előre meghatároz, és amelynek meghatározásában a másik fél nem működhetett közre."

A szolgáltató által elkészített bármilyen elnevezésű, de a Ptk fent idézett definíciójába beleillő , a szolgáltató és a fogyasztó közötti jogviszonyt szabályozó rendelkezésre kiterjed a FF és a területi felügyelőségek hatásköre.

Az általános szerződési feltételek alkalmazójával szerződő fél számára nemegyszer az a lehetőség sem adatik meg, hogy a feltételeket, azaz a szerződés tartalmát megismerje. (S még ha megismeri is azokat, számára gyakran érthetetlennek bizonyulnak.) Így hiányzik az ideális szerződéskötési környezet egyik eleme, hiszen a felek egyike nem rendelkezik a szükséges információkkal. Kétséges a konszenzus, az akaratmegegyezés léte is: a meg nem ismert kikötések esetében aligha lehet szó a felek akaratának kölcsönös és egybehangzó kifejezéséről.

Amennyiben tehát egy  "szervezeti és működési szabályzat ", " üzemeltetési szabályzat", vagy " belső szabályzat " a szolgáltató és fogyasztó közötti jogviszonyra vonatkozó rendelkezést tartalmaz amelynek tartalmát a fogyasztó nem ismerheti meg, akkor magának a szerződésnek a létrejötte is kétséges, ha  azonban az adott rendelkezést beépítik a szolgáltatási szerződésbe, akkor - a fent kifejtetteknek megfelelően - a fogyasztóvédelmi felügyelőségek általi vizsgálhatóság szempontjából nem az elnevezés, hanem a tartalom az irányadó.
.
A szerződési szabadság – amelyet az Alkotmánybíróság önálló alkotmányos jognak tekint – érvényesül abban az általános szabályban, amelyet a Polgári Törvénykönyv 200. § (1) bekezdése rögzít. Eszerint a szerződés tartalmát a felek szabadon állapíthatják meg. A szerződésekre vonatkozó rendelkezésektől egyező akarattal térhetnek el. Adva van tehát egy alkotmányos jog - melyet az Alkotmánybíróság a piacgazdaság elvéből vezetett le - és amelynek érvényesülését a közüzemi szolgáltatók gyakorlatában az országgyűlési biztos is vizsgálhatja. A biztosok gyakorlatában azonban a közszolgáltatókkal szembeni panaszok viszonylag kis hányadát képezik azok a beadványok, amelyek kifejezetten valamely általános szerződési feltétel alkalmazása ellen irányulnak, azon az alapon, hogy azok a fogyasztóra nézve tisztességtelen kikötést tartalmaznak. Ez a megállapítás az ivóvízellátással kapcsolatos panaszok megoszlására is igaz, vagyis a biztosoknak viszonylag kevés esetben van módjuk a közszolgáltatók által alkalmazott általános szerződési feltételeket vizsgálni.

Sokkal gyakrabban fordulnak elő olyan panaszok, amelyek kapcsán arra a kérdésre kell választ adni, hogy a közüzemi szolgáltatók által meghatározott, a fogyasztókat terhelő kötelezettségek megfelelnek-e a vonatkozó jogszabályi rendelkezéseknek. Ebből a szempontból kiemelt jelentőséggel bír az 1995. évi LVII. törvény 13. §-a és a 38/1995 (IV.5.) számú Kormányrendelet. A vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény 13. §-a a következő rendelkezéseket tartalmazza:
(1) A vízközművek működtetése során végzett vízellátás, szennyvízelvezetés, - elhelyezés és -tisztítás, valamint egyesített rendszer esetén a csapadékvíz-elvezetés közüzemi tevékenység. A vízközművek működtetőit a közüzemi tevékenység keretében az ivóvízellátás és a szennyvízelvezetés szolgáltatására szerződéskötési kötelezettség terheli.
(2) Az (1) bekezdésben említett közüzemi tevékenységre a Polgári Törvénykönyvnek a szerződésre vonatkozó általános szabályait és a közüzemi szerződésre vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni.
(3) A közüzemi tevékenységgel nyújtott szolgáltatásért díjat kell fizetni. A díjfizetés elmulasztása miatt a vízellátást a közüzem korlátozhatja – termelési célú vízfelhasználásnál szüneteltetheti – azonban a létfenntartási ivó- és közegészségügyi, katasztrófa-elhárítási vízigények kielégítéséhez szükséges vizet ebben az esetben is szolgáltatni kell.
(4) A közüzemi szolgáltatás minőségi követelményeit, a feleket szerződés alapján megillető alapvető jogokat és kötelezettségeket – ideértve a szerződéskötési kötelezettség korlátozásának feltételeit is – a Kormány rendeletben állapítja meg.
 
A törvény 13. § (4) bekezdésében használt "alapvető jogok és kötelezettségek" fogalomból kitűnik, hogy a kormányrendeletnek a feleket terhelő kötelezettségekre, illetve őket megillető jogosultságokra vonatkozó rendelkezései - legalábbis elméletileg - nem tekinthetők kimerítőnek. Nem juthatunk tehát arra a következtetésre, hogy a közszolgáltatók a kormányrendeletben megfogalmazott kötelezettségeken kívül más terhet nem háríthatnak a fogyasztókra. Az ilyen - nem kifejezetten a kormányrendeletből folyó - a jogviszonyt meghatározó igények azonban abból a szempontból az országgyűlési biztosok által is vizsgálhatóak, hogy azok összhangban vannak-e a vonatkozó jogszabályi rendelkezésekkel. Ez a vizsgálódás pedig nem kizárólag a közüzemi szolgáltatókra vonatkozó tételes jogi szabályok betartására terjed ki, hanem a Polgári Törvénykönyvnek az általános szerződési feltételekre vonatkozó rendelkezéseivel való összhangra is.

Az általános szerződési feltételek az országgyűlési biztosok által csak esetről-esetre vizsgálhatók, átfogó - tehát egy teljes szerződésre kiterjedő - elemzés szükségessége az eddigi gyakorlat során nem merült fel, ráadásul annak kapacitásbeli akadályai is vannak.
A 38/1995. (IV.5.) számú Kormányrendelet a következő szabályokat tartalmazza a szolgáltatót terhelő szerződéskötési kötelezettségre vonatkozóan:
3. § (1) A szolgáltatásra, illetőleg a szolgáltató részére végzett víz és szennyvíz átadás-átvételre a fogyasztónak a szolgáltatóval, illetőleg az átadónak az átvevővel szerződést kell kötnie, amely tartalmazza:
a) a szerződő felek nevét, címét;
b) a szerződés tárgyának fontosabb műszaki jellemzőit, a mennyiségi és minőségi adatokat;
c) a szerződés időbeli hatályát, a szolgáltatás, illetőleg a víz- és szennyvízátadás megkezdésének időpontját;
d) a teljesítés helyét;
e) az ellenérték megállapításának, ezen belül a számlázásnak a mérőeszköz-hitelesítésének, -leolvasásnak és a számlakiegyenlítésnek a módját;
f) a szerződésszegés következményeit;
g) a fogyasztó, illetőleg az átvevő személyében bekövetkezett változás bejelentési kötelezettségét a szolgáltató, illetőleg átadó részére;
h) egyéb, a szerződő felek által lényegesnek tartott feltételeket.
(2) A szolgáltatás feltételeit tartalmazó szerződési ajánlatot a szolgáltató az ivóvízellátásba vagy szennyvízelvezetésbe való bekötés esetén a megépítéséhez adott hozzájárulással együtt megküldi a fogyasztónak, aki azt a kézbesítéstől számított 15 napon belül aláírásával elfogadja, vagy véleményeltérését közli.
25. § (1) Ez a rendelet a kihirdetést követő 30. napon lép hatályba, ezzel egyidejűleg hatályát veszti a közműves vízellátás és közműves csatornázás szabályainak kiadásáról szóló 27/1975. (X. 30.) MT rendelet, valamint az azt módosító 88/1990. (IV. 30.) MT rendelet 1. mellékletének 12. pontja, a 18/1992. (I. 28.) Korm. rendelet 10–14. §-a, a 119/1993. (VIII. 25.) Korm. rendelet, továbbá a közműves vízellátás és a közműves csatornázás egyes kérdéseiről szóló 4/1975. (XI. 26.) OVH rendelkezés.
(4) A (3) bekezdésben foglalt szerződési ajánlatot a szolgáltató 1999. május 5-ig köteles megtenni.

A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség által végzett vizsgálat megállapította, hogy a szolgáltatók e szerződéskötési kötelezettségüknek 1998. őszére 85 %-ban eleget tettek, így a jogszabály által megállapított határidő megtartása valószínűleg nem okoz különösebb problémát.

Az országgyűlési biztos és általános helyettesének tapasztalatai szerint szolgáltató és fogyasztó között igen gyakran származik vita abból, hogy az évtizedekkel ezelőtt beszerelt bekötési vízórákra nem kötöttek szolgáltatási szerződést. A 38/1995. számú kormányrendelet fent idézett rendelkezéseinek megalkotása arra utal, hogy ezt a problémát a jogalkotó is felismerte, így e rendelkezések betartása mellett az ilyen jellegű panaszok száma várhatóan csökkenni fog.

Az ügyfélszolgálatok működésére vonatkozó vizsgálati megállapítások 

A fogyasztóvédelmi törvény 38. §-a a következő rendelkezéseket tartalmazza: 
(1) A közüzemi, a pénzügyi és nyugdíjpénztári, a biztosítási, valamint a távközlési szolgáltatási tevékenységet folytató gazdálkodó szervezetek a fogyasztói bejelentések intézésére, panaszok kivizsgálására és orvoslására, a fogyasztók tájékoztatására az ügyfelek részére nyitva álló helyiségben ügyfélszolgálatot kötelesek működtetni.
(2) Az ügyfélszolgálat működési rendjét, félfogadási idejét a gazdálkodó szervezet úgy köteles megállapítani, illetve működésének feltételeiről oly módon köteles gondoskodni, hogy a fogyasztói érdekek ne sérüljenek.
(3) Az ügyfélszolgálat a panasz elutasítását köteles indokolással ellátva írásba foglalni és annak egy példányát a fogyasztónak átadni vagy tizenöt napon belül megküldeni.
(4) Az ügyfélszolgálat a fogyasztói bejelentések intézése és a fogyasztók tájékoztatása során köteles együttműködni a fogyasztói érdekek képviseletét ellátó társadalmi szervezetekkel.

A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség által végzett vizsgálat megállapításai szerint gyakorlatilag a vizsgált szolgáltatók mindegyike működtet - egy kivételével - ügyfélszolgálati irodát külön e célra rendszeresített helyiségben. Az egyetlen kivétel egy kis településen fordult elő, ahol egy lakáson fogadják a panasz- és hibabejelentéseket. Az FF jelentése szerint a fogyasztók érdekeit sérti, hogy a szolgáltatók 87 %-a nem biztosít munkaidőn túli ügyfélfogadást.
Bár az új fogyasztóvédelmi törvény 38. §-nak alkalmazása kapcsán - a törvény hatálybalépése óta eltelt idő rövidsége miatt - még nem beszélhetünk kialakult gyakorlatról az valószínűnek tűnik, hogy a jogszabály megfogalmazása - "a fogyasztói érdekek ne sérüljenek" - sok vitára adhat majd okot. 

A közüzemi ivóvízellátásért fizetett díjakkal kapcsolatos vizsgálati megállapítások 

Az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvény melléklete szerint a közüzemi ivóvíz hatósági áras termék. 
Az 1990. évi LXXXVII. törvény 7., 8. és 15. §-a szerint:
7. § (1) A mellékletben felsorolt termékekre, szolgáltatásokra (a továbbiakban együtt: termék) az ott feltüntetett miniszter, illetve a helyi önkormányzat (a továbbiakban együtt: hatósági ár megállapítója) legmagasabb árat vagy legalacsonyabb árat (a továbbiakban együtt: hatósági ár) állapít meg.
(2) A termék hatósági árát a pénzügyminiszterrel egyetértésben kell megállapítani, ha az árat a miniszter állapítja meg, vagy az árat az állami költségvetés támogatja.
(3) A taxiengedély érvényességi területe szerint illetékes települési önkormányzat – a fővárosban a Fővárosi Önkormányzat – képviselő-testülete a területi kereskedelmi és iparkamarával egyeztetve, a Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség illetékes területi felügyelete és a szolgáltatásban közvetlenül érintett szakmai érdek-képviseleti szervezetek véleményének figyelembevételével megállapíthatja a személytaxi szolgáltatásért felszámítható legmagasabb árat.
8. § (1) A legmagasabb árat – a (2) bekezdésben szabályozott kivétellel – úgy kell megállapítani, hogy a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és a támogatásokra is.
(2) A továbbfeldolgozók vagy továbbértékesítők részére értékesített egyes energiahordozók ára a külpiaci árak szintjén is meghatározható.
(3) A legalacsonyabb árat úgy kell megállapítani, hogy az legalább a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és támogatásokra is.
15. § A lakosságot közvetlenül érintő hatósági ár változtatásáról a hatósági ár megállapítója legkésőbb az ár érvénybelépésével egyidejűleg köteles a lakosságot tájékoztatni.

A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség jelentése szerint a szolgáltatói díj-meghatározás kapcsán a szolgáltatók általában eleget tesznek jogszabályi kötelezettségüknek azzal, hogy ár-megállapítási javaslataikat jóváhagyásra az illetékes önkormányzati képviselőtestület elé terjesztik. A testületi jóváhagyás után a helyi sajtóban az árváltozásról szóló tájékoztatót közzéteszik, így megvalósul a fogyasztók előzetes tájékoztatása is. A szolgáltatók 6 %-a azonban elmulasztja az előzetes közzétételt, azaz nem tájékoztatja a lakosságot.

Az országgyűlési biztosok gyakorlatában is előfordult olyan panasz, amely a szolgáltatási díjak önkormányzati rendeletben kapott felhatalmazás nélkül történő megemelését sérelmezte. A konkrét esetben azonban az önkormányzat megállapodott a szolgáltatóval a jogtalanul  beszedett vízdíjak elszámolásáról, ezért az országgyűlési biztos - a megoldódott panaszra tekintettel - alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság fennállását nem állapította meg.

Egy másik ügyben az országgyűlési biztos azért utasította el a panaszt, mert megállapította, hogy a szolgáltató eleget tett a díjemeléssel kapcsolatos tájékoztatási kötelezettségének. 

Jelentős problémát vetett fel az a panasz, amely amiatt érkezett az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, mert egy társasház vízdíjtartozását a közös képviselőtől kívánta behajtani a szolgáltató (OH 8518/1996.). Az országgyűlési biztos nem először mutatott rá arra a hibás gyakorlatra, amely a díjfizetés - mint a kötelmi jogviszony egyik eleme - szempontjából összekeveri a kötelezett és a képviselő fogalmát és olyan személyre telepít fizetési kötelezettséget, aki nem tekinthető szerződő félnek.

A közműves szennyvízelvezetés díjának vizsgálata volt a cél az OBH 89/1995. számú ügyben. A panaszos azt sérelmezte, hogy bár a kertben szétlocsolt víz nyilvánvalóan nem kerül a szennyvízcsatornába, a szolgáltató mégis ragaszkodik az 1/1995. (I. 31.) KHVM rendelet 4. §-ába foglalt szabály szerinti számlázáshoz. A KHVM rendelet 4. §-a szerint:
(1) A díj fizetésének alapjául szolgáló vízmennyiséget vízmérővel, vízmérő hiányában a 3. és 4. számú melléklet szerinti átalánnyal kell meghatározni.
(2) A csatornadíj alapja a mért szennyvízmennyiség, mérés hiányában a csatornaműbe bekötött ingatlanon felhasznált teljes vízmennyiség, függetlenül attól, hogy annak beszerzése honnan történik. Mérés hiányában a csatornadíj számlázásának alapjául szolgáló vízmennyiséget a 38/1995. (IV. 5.) Korm. rendelet 24. §-ának (4) bekezdésében foglaltak szerint csökkenteni kell.
Az országgyűlési biztos - tekintettel arra, hogy ez az elszámolási mód ellentétes a Ptk 201. §-ba foglalt szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének elvével, ajánlással élt az idézett rendelkezés módosítására vonatkozóan, amelyet azonban a Környezetvédelmi Minisztérium nem fogadott el. Az országgyűlési biztos - élve a törvényben biztosított jogával - az ügyet az éves beszámoló keretében az Országgyűlés elé terjesztette.

Az FF által lefolytatott vizsgálat - hasonlóan az országgyűlési biztosok vizsgálataihoz - azt mutatja, hogy szolgáltató és fogyasztó között gyakran vita tárgya a csőtöréskor elfolyt nagymennyiségű víz után felszámított vízdíj, illetve szennyvízdíj.
A 38/1995. (IV.5.) Korányrendelet 17. § (5) bekezdése a következő rendelkezést tartalmazza:
17.§ (5) A házi vízvezeték – fogyasztónak fel nem róható – rejtett meghibásodása esetén a vízfogyasztást az árjogszabályok szerinti átalány alapján kell megállapítani.

A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség jelentése szerint a fenti szabály alkalmazásától a szolgáltatók többsége elzárkózik arra hivatkozva, hogy nincs olyan meghibásodás, ami ne lenne felróható a fogyasztónak.
A "felróhatóság" a polgári jogi felelősség egyik eleme, általános értelemben akkor állapítható meg, ha valaki nem úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. A felróhatóság alapjában véve társadalmi értékelés arról, hogy olyan tipusú magatartásról van szó, amellyel szembeni védekezésre a felelősségi szankció alkalmas lehet.

A tárgyalt probléma azonban nem abból adódik, hogy valaki egy másik személynek jogellenesen kárt okoz, ezért annak megoldására a polgári jogi kártérítési kategóriák nem alkalmasak. Amennyiben a vita tárgya a csőtörés miatti megnövekedett vízfogyasztás után számlázott vízdíj, a megoldást a következő jogszabályi rendelkezésekben kell keresni: 
" Ptk 99. § A tulajdonos jogosult a dolgot használni és a dologból folyó hasznokat szedni, viseli a dologgal járó terheket és a dologban beállott azt a kárt, amelynek megtérítésére senkit sem lehet kötelezni."
.
A 38/1995. (IV.5.) Korm. rendelet 2. §. (7) pontja 
házi ivóvízhálózat: az ingatlan ivóvízfogyasztását biztosító, az ingatlan tartozékát képező, a 7 bekötővezeték vagy a csatlakozó vezetékhálózat végpontjához kapcsolódó vízvezeték és annak tartozékai (így például vízmérő elhelyezésére szolgáló akna), amely a rajta kialakított vízkivételi helyekig szállítja a vizet;

A 38/1995. (IV.5.) Kormányrendelet 17. § (3) bekezdés:
(3) Az ingatlanon mért vízhasználat szempontjából a bekötési vízmérőn mért vízmennyiség az irányadó. A bekötési vízmérő és az elkülönített vízhasználatokat mérő mellékmérők fogyasztási különbözete elszámolásának módját a szolgáltatási szerződésben kell szabályozni.

A 38/1995. (IV.5.) Kormányrendeletnek a házi vízvezeték meghibásodása esetén alkalmazandó rendelkezése (17. § (5) bekezdés) mögött egy nyilvánvalóan méltányolandó jogalkotói megfontolás húzódik meg - a fogyasztó terheinek csökkentésére irányuló szándék - de a helytelen fogalomhasználattal maga is sok vitára ad okot. A vizsgált jogszabályi rendelkezés tulajdonképpen a Ptk 99.§-ába foglalt főszabály alóli kivételt teremt, hiszen ilyen rendelkezés hiányában a csőtörés miatt keletkezett többletköltség a házi vízvezeték tulajdonosát terhelné. A Kormányrendelet azonban a "felelősség" fogalmának használatával  kétségessé teszi, hogy mely esetekre kívánja alkalmazni a  kivételnek tekinthető rendelkezést.
A fent kifejtettek miatt nem értek egyet a Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség érvelésével, amely a következőket tartalmazza:
"A fel nem róhatóság értelmezése nem szerepel a fenti jogszabályban, és elmaradt a Ptk 339.§-ra való hivatkozás is. A jogszabályhely módosításakor irányadónak tekintendők a mérésügyről szóló 1991. évi XLV. törvény 6.§-ában foglaltak. Javasoljuk a jogszabályban a "fel nem róhatóság " részletes, a fogyasztók számára is követhető szabályozását."
A " felróhatóság " fogalmának jelentését a joggyakorlat már kialakította, annak egyébként  sem lehet a különböző speciális jogszabályok alkalmazása szempontjából egymástól eltérő tartalma. Ezen megfontolások mellett azonban az is a Fogyasztóvédelmi  Főfelügyelőség javaslata ellen szól, hogy az ilyen jogszabályi értelmezés csak tovább fokozná a vizsgált rendelkezés körül kialakult  - fent kifejtett - értelmezési problémákat.

Amikor a vita tárgya a csőtörés miatt megnövekedett "elfogyasztott" vízmennyiség után felszámított szennyvízelvezetési díj, akkor a következő rendelkezést kell alapul venni:
38/1995. (IV.5.) Kormányrendelet 24. § (1) bekezdés: 
24. § (1) A szennyvízelvezetési helyről a szennyvízelvezető műbe kerülő szennyvíz mennyisége méréssel, mérés hiányában pedig az adott helyen fogyasztott (számlázott) vízmennyiség alapulvételével állapítható meg.
A csőtörés miatt elfolyt vízmennyiség azonban nyilvánvalóan nem kerül a szennyvízhálózatba, így az ilyen vízmennyiség után felszámított szennyvízelvezetési díj a Ptk értelmében a szolgáltatás nélküli ellenszolgáltatás követelésének tekinthető. A 38/1995. (IV.5.) számú Kormányrendelet azonban jelenleg nem tartalmaz olyan szabályt, amely tiltaná az ilyen vízmennyiség utáni szennyvízdíj felszámítását.

Vízkorlátozással kapcsolatos vizsgálati megállapítások

Az OBH 1296/1998. számú ügyben érintett társasház lakói azt panaszolták, hogy a szolgáltató által a díj nem fizetése miatt kezdeményezett vízkorlátozás azokat is sújtja, akik rendszeresen megfizetik a vízdíjat. Ez az eset jól példázza a társasházak jogi státusza körüli jogértelmezési problémákat.
Az 1997. évi CLVII. törvény 3. § a következő rendelkezéseket tartalmazza:
3. § (1) A társasház tulajdonostársainak közössége (a továbbiakban: közösség) az általa viselt közös név alatt az épület fenntartása, felújítása és a közös tulajdonnal kapcsolatos ügyek intézése során jogokat szerezhet és kötelezettségeket vállalhat, önállóan perelhet és perelhető, gyakorolja a közös tulajdonnal kapcsolatos tulajdonosi jogokat, viseli a közös tulajdon terheit. A társasháznak vagy a tulajdonostársaknak ezzel ellentétes rendelkezése harmadik személyekkel szemben hatálytalan.
(2) A 16. § (2) bekezdésében meghatározott ingatlanrész és tárgy kivételével az alapító okirat felhatalmazást adhat arra, hogy a közös tulajdonnal kapcsolatos elidegenítés jogát a közösség gyakorolhatja, ha az ingatlanrész önálló ingatlanként kialakítható. Ebben az esetben a közgyűlés az összes tulajdoni hányad legalább kétharmados többségével rendelkező tulajdonostársak igenlő szavazatával dönthet az elidegenítésről. A határozatban rendelkezni kell a külön tulajdonhoz tartozó közös tulajdoni hányadok megállapításáról. A közgyűlés határozata az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzésre alkalmas okirat.
(3) A közösség egészét terhelő kötelezettség teljesítéséért a tulajdonostársak tulajdoni hányaduk – vagy az alapító okiratban, illetőleg a szervezeti-működési szabályzatban ettől eltérően meghatározott mérték – szerint felelnek az egyszerű (sortartásos) kezesség szabályai szerint.

A társasház közösség jogképes, de ez a jogképesség nem nélkülözheti a tulajdonostársak mögöttes felelősségét. Ez a felelősség összegszerűségét tekintve nem korlátozott, de semmiképpen nem tekinthető egyetemlegesnek, tehát a közösség egészét terhelő meghatározott kötelezettségért az egyes tulajdonostárs annak csupán tulajdoni hányada szerint megosztott részéért köteles helytállni.
A közösség egészét terhelő vízdíj-tartozásnak csak a bekötési vízóra által mért vízmennyiségnek a mellékvízmérők által mért vízmennyiséggel csökkentett része után fizetendő díj tekinthető, a mellékvízmérők által mért vízmennyiség után fizetendő vízdíj nem. Ha a vízkorlátozást a szolgáltató a közösség egészét terhelő vízdíj-tartozás ki nem fizetése miatt alkalmazza, a következő megfontolásokat kell figyelembe venni: a közösség egészét terhelő kötelezettség tekintetében a szolgáltató nem kötelezhető a nem fizetők személyének kiderítésére, illetve a tulajdonostársak belső jogviszonyának vizsgálatára. Ketté kell tehát választani a közösség egészét terhelő, a harmadik személy részéről felmerült követelést és a tulajdonostársak egymás közötti belső elszámolását: az előbbi kielégítése után lehet a belső viszonyban az elszámolást megejteni, amelynek keretében a hátralékos tulajdonostárssal szemben a többiek kielégíthetik a többletfizetésből eredő igényeiket. Így a közösség egészét terhelő tartozás miatti vízkorlátozás jogszerűnek minősül. 

A vízórák hitelesítésével kapcsolatos vizsgálati megállapítások

A Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség által végzett vizsgálat rávilágított az egyik szolgáltató által folytatott jogszabály-ellenes gyakorlatra. Az Országos Mérésügyi Hivatal által erre feljogosított laboratórium egy reklamáció vizsgálata során megállapította, hogy a vizsgált vízmérő mérési hibahatár-értéke meghaladja az OMH hitelesítési eljárásában előírt értéket, ezért az joghatással járó végzésére alkalmatlanná válik. A Kaposvári Vízművek Kft. csak a mérési jegyzőkönyvben feltüntetett hibaszázalék arányában módosítja a számlát.

Az 1991. évi XLV. törvény 6. §-a a következő rendelkezést tartalmazza:
(1) Joghatással jár a mérés, ha annak eredménye az állampolgárok és/vagy jogi személyek jogát vagy jogi érdekeit érinti, különösen, ha a mérési eredményt mennyiség és/vagy minőség tanúsítására – a szolgáltatás és ellenszolgáltatás mértékének megállapítására – vagy hatósági ellenőrzésre és bizonyításra használják fel; továbbá az élet- és egészségvédelem, a környezetvédelem és a vagyonvédelem területén.
(2) Joghatással járó mérést a mérési feladat elvégzésére alkalmas hiteles mérőeszközzel vagy használati etalonnal ellenőrzött mérőeszközzel kell végezni.
(3) Hiteles az a mérőeszköz
a) amelyet a mérésügyi szervek hitelesítettek,
b) amelynek külföldi hitelesítését az OMH első belföldi hitelesítésként elismerte.
.
Az 1/1995 (I.31.) KHVM rendelet 4. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a díj fizetésének alapjául szolgáló vízmennyiséget vízmérővel, vízmérő hiányában átalánnyal kell meghatározni. A két jogszabályhely összevetéséből logikusan következik, hogy ha a vízmérő óra joghatással járó mérésre nem alkalmas, akkor az 1/1995. KHVM rendelet 4. § (1) bekezdés szempontjából úgy kell tekinteni, mintha az nem is létezne, a Kaposvári Vízművek Kft gyakorlata tehát jogellenes, abban az esetben pedig, amikor az általa alkalmazott jóváírással  korrigált összeg meghaladja az átalánydíjat, alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot okoz, mivel a jogszabályi rendelkezéssel ellentétes gyakorlata a tulajdonhoz való jogot Alkotmányt sértő módon korlátozza. A korlátozás azért minősül Alkotmány-sértőnek mert nem tesz eleget a jogbiztonság elvéből a jogalkalmazókra háruló azon kötelezettségnek, amely a hatályban lévő jogszabályok alkalmazása révén biztosítja annak a tényleges lehetőségét, hogy a jogalanyok magatartásukat a jog előírásaihoz tudják igazítani. A Kaposvári Vízművek tehát lényegében kiszámíthatalanná teszi a fogyasztók számára a hibás vízmérők kapcsán keletkező jogviták elintézését.
 
A Kaposvári Vízművek által folytatott gyakorlat megszüntetése érdekében a Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség a következő javaslatot fogalmazta meg:
" A szolgáltatóknál jelenleg alkalmazott helytelen gyakorlat megszüntetése érdekében az Országos Mérésügyi Hivatal állásfoglalását kérjük kiadni: a reklemációs vizsgálatoknál a mérési hibahatár miatt joghatással járó mérésre alkalmatlannak minősített mérővel mért fogyasztás nem képezheti semmilyen módon elszámolás alapját. A hitelesítési előírásban meghatározott méréshatárt meghaladó hibahatár mértékben való jóváírás nem fogadható el. Ilyen estben a számlakészítés alapja a jogszabályban rögzített átalány."   
A fent megfogalmazott kezdeményezéssel a következők miatt nem értek egyet:
A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 54. és 55. §§-ai a következő rendelkezéseket tartalmazzák:
54. § Az Országgyűlés és a Kormány a jogszabályokat elvi állásfoglalásban értelmezheti. Ezt a Magyar Közlönyben közzé kell tenni.
55. § (1) A miniszter és az országos hatáskörű szerv vezetője irányelvet és tájékoztatót adhat ki.
(2) Az irányelv ajánlást ad a jogszabály végrehajtásának fő irányára és módszerére.
(3) A tájékoztató olyan tényt és adatot közöl, amelyet a jogszabály végrehajtásáért felelős szervnek a feladata teljesítéséhez ismernie kell.
(4) Az irányelv és a tájékoztató az azt kiadó szerv hivatalos lapjában közzétehető.
A fenti rendelkezésekből kiderül, hogy állásfoglalás kibocsátására országoshatáskörű szerv vezetője nem jogosult. Az országos hatáskörű szerv vezetője által is kiadható irányelv pedig nem alkalmas a fenti probléma megoldására.

Ajánlások

Felkérem a közlekedési, hírközlési és vízügyi minisztert, hogy a 38/1995. ( IV. 5. ) számú kormányrendelet módosítását célzó eljárás keretében kezdeményezze a kormányrendelet 17. § (5) bekezdésének módosítását olymódon, hogy az - a jelentésben kifejtettekre figyelemmel - egyértelmű szabályozást adjon a házi vízvezeték-hálózat meghibásodása esetén felszámítható vízdíj mértékére.
Kezdeményezésem az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. §-án alapul, amely a következő rendelkezéseket tartalmazza:
Ha az országgyűlési biztos álláspontja szerint az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság valamely jogszabály vagy az állami irányítás egyéb jogi eszköze fölösleges, nem egyértelmű rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára (hiányosságára) vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra, illetve az állami irányítás egyéb jogi eszköze kiadására jogosult szervnél a jogszabály (állami irányítás egyéb jogi eszköze) módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását. A megkeresett szerv állásfoglalásáról, illetve esetleges intézkedéséről hatvan napon belül értesíti az országgyűlési biztost.

2) Felkérem a Kaposvári Vízművek Rt.-t, hogy a  joghatással járó mérés végzésére való alkalmatlanság megállapítása esetén a díjfizetés szempontjából úgy járjon el,mintha az adott fogyasztó nem rendelkezne vízmérővel.
Kezdeményezésem az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21.§-ának rendelkezésein alapul, amelyek a következők:
"21. § (1) Ha a rendelkezésre álló adatok szerint az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot az előidéző szerv saját hatáskörben meg tudja szüntetni, az országgyűlési biztos kezdeményezheti az érintett szerv vezetőjénél a visszásság orvoslását. Az ilyen kezdeményezés rövid úton (távbeszélőn, szóban stb.) is történhet, ez esetben a kezdeményezés időpontját, módját és lényegét az ügyiraton kell rögzíteni.
(2) Az érintett szerv a kezdeményezés tekintetében kialakított érdemi állásfoglalásáról, illetve a megtett intézkedésről a kezdeményezés kézhezvételétől számított harminc napon belül tájékoztatja az országgyűlési biztost.
(3) Ha a megkeresett szerv a kezdeményezéssel nem ért egyet a (2) bekezdésben megjelölt határidőn belül köteles azt véleményével ellátva felügyeleti szervéhez felterjeszteni. A felügyeleti szerv a felterjesztés kézhezvételétől számított harminc napon belül köteles állásfoglalásáról, illetőleg a megtett intézkedésről az országgyűlési biztost értesíteni."

Budapest , 1998. november 18.

Dr. Polt Péter